Tartalomjegyzék

Lukács Tamás

Huszonöt éve jelent meg a Szolgatárs

Sinka Csaba

Kincsek a felszín alatt

Ármay Szabó Ádám

Az Ég Királynője a Szentírás fényében

Filemon Zsolt

„A szőnyeg sarkára állítottam őket”

Nehémiás, a vezető (Neh 13,1–14)

Kotán Béla

Ellentmondások és személyválogatás

Jakab 2,1–13

E. S. Atwood

A megtérők képzése

Steiner József

A keresztények és a kultúra

Missziói lehetőség a 21. században

Győri Máté

Barnabás

A vezetési stílus, amit ránk hagyott

Szirtes András

A dicsőítés fogalma és gyakorlata a Bibliában

Dr. Almási Tibor

A társadalmi igazságosság kérdése az Újszövetségben

Id. Kovács Géza

Az eredményes igehirdetés titka

Háló Gyula

A lelkipásztor lelkisége és lelki élete, mint a közösség kovásza

Avagy miért nem kel az egyház tésztája?

Hetényi Attila

Jósiás reformációjának mai tanulságai

Egy elvetélt reformkísérlet anatómiája1

Dr. Mészáros Kálmán

Baptista álláspont a keresztség, illetve bemerítés tekintetében

Lukács Tamás

Az önismeret

Lukács Tamás

Huszonöt éve jelent meg a Szolgatárs

Előzmények (1992 tavasza)

Az 1992-es év az egész magyar társadalom számára az útkeresés időszaka volt. Az úgynevezett „rendszerváltás” utáni években egyházunk is, benne a krisztusi élet és a missziói megbízatásunk iránt felelősséget viselő testvérek keresték, kerestük a „kinyíló ajtók” kínálta lehetőségeket. Evangelizációk, missziói megmozdulás időszaka volt ez. Nem kevesen próbálkoztak utcai evangelizációkkal, kül- és belföldi nevesebb evangélista testvérek meghívásával. Missziói küldetéstudattal ének- és zeneegyüttesek alakultak. Ekkor érte virágkorát a Famisz.

Tiszta, hívő szívből eredő kezdeményezések sora volt ez, mégis azt tapasztaltuk, hogy elmaradt az áhított eredmény. A környezetünkben megfigyelhető volt sok különös változás, de meglehetősen sokan nem Krisztus evangéliuma felé fordultak, hanem inkább misztikus területek bűvkörébe kerültek. Angyalföldi környezetünkben, ismerősi, szomszédi kapcsolatokban azt láttuk, hogy ezoterikus és okkult területek vonzóbbakká váltak, mint a megváltásról és bűnbocsánatról szóló bizonyságtétel. A „régi rendszer” elfojtó hatása alól kiszabaduló emberek nagy mohósággal szürcsölték a különféle szellemi forrásból fakadó dolgokat, és sokkal kevesebben fordultak Krisztus felé, mint ahogy előzőleg elgondoltuk, illetve elvártuk.

Felerősödött a „vallási túlkínálat” – és mint a kereskedelmi szférában ilyenkor lenni szokott, – lecsökkent az ár, azaz olcsóvá lett az evangélium. Voltak, keletkeztek csoportok, akik olcsóvá, erőtlenné és sok esetben célját tévesztetté tették azt. Nem a bűnbocsánat öröme és a kereszt diadala lelkesített tömegeket, hanem egy-egy hirtelen kiemelkedő, nevessé vált személy szavai. – Egy példa a lelki sekélyességre a sok közül: igen sok nyugtalanságot okozott számomra ebben az időszakban a gyülekezetünk fiatalsága körébe is beszivárgó gondolkodásmód, melynek egyik tipikus esete volt, hogy fiataljaink azon kezdtek tépelődni, hogy hívő embernek szabad-e párizsit fogyasztani mert a „neves csoport” vezetője ezt bűnnek nevezte. – Megállapítás: ha tömegek kezdenek visszhangozni egy akármilyen sekélyes, de valamiként a Bibliához köthető tanítást, a tömeghatás még a régi hívők közül is gyakran szed áldozatot, mert sokaknál hiányos a mély, tiszta evangéliumi alapú igeismeret. A baptista lelkipásztorok nagy kihívásának időszaka volt ez.

A Szolgatárs lelkésztájékoztató folyóirat elindulása

Ilyen és ezekhez hasonló jelenségek között éltünk, szolgáltunk. Egyre tisztábban látszott, hogy szükséges a baptista lelkipásztori közösség egysége, állandó képzése, szorosabb összetartása érdekében lépéseket tenni.

Eszközként egyre inkább egy lelkipásztori, szolgatársi célcsoportot megcélzó kiadvány elindítása kínálkozott. Az útkeresésben előkerült a Szolgatárs lelkésztájékoztató egy előző korszakának egyik száma, melyet annak idején Győri Kornél testvér szerkesztett. Nagy segítség volt ez az elindulásban. Ez a stencilezett kiadás annak idején inkább afféle belső tájékoztatást szolgált: határozatok és programok gyűjteménye volt, de ebben is megjelentek olyan tanulmányok, melyek a szolgálatban álló lelki munkások továbbképzését, az ismeretanyag felfrissítését szolgálták.

Útkeresés során egy idealizált kép fogalmazódott meg bennünk: tettre kész, szakmailag hozzáértő lelkipásztorok, teológiai tanárok, egyházvezetők, hívő orvosok, pedagógusok, más szakemberek írásai, neves baptista és egyéb protestáns forrásokból merített anyag adhatja ki a születendő lap anyagának fő részét, mely alkalmas lehet a lelkipásztori tájékoztatás és továbbképzés szolgálatára.

Kérdések és vívódások

- • Szakmai felkészültség hiánya, a lap elindulásával járó nem jelentéktelen költségek fedezete és más hasonló kérdések tették próbára a kezdeti lelkesedést.

- • A másik: Miként érhető el a baptista szolgatársi körben, hogy egy lapszerkesztés szempontjából teljesen ismeretlen lelkipásztor anyagot gyűjtsön, tanulmányok, tanítások megírására felkérjen teológiai tanárokat, jól képzett szolgatársakat?

- • Ki legyen a munkatárs, aki ebben a sokféle igényű és feladatú kiadvány munkáiban – hozzáértően – segíteni fog?

- • Milyen technikai felszereléssel készíthető el ez a lap? Az egyház vezetésétől anyagi segítséget nem nagyon várhattunk. Érthető volt számunkra, mert nem volt referenciaanyagunk. Előzőleg semmi effélét nem végeztünk, így felmutatni sem tudtunk. Az ötlet pedig – teljesen érthetően – kevés arra, hogy akár csak a minimális erőforrásokat is megnyissa, legalább a számítógépes konfiguráció beszerzéséhez. Viszont égetően fontosnak láttuk a lap megszületését. Így aztán – más támogató nem lévén – saját forrásból, a minimumfeltételek szintjén kezdődött a munka.

Imádságban, töprengések közötti időszakban sok tanulással indult a lap. Szakkönyvek bújása, más lapszerkesztők titkainak ellesése volt az egyik legfontosabb előkészületi teendő. Aztán az anyaggyűjtés nehézségei, – sokszor válaszra sem méltatott felkérések, megkeresések lelkesedést lohasztó, kedvet szegő – negatív élményei következtek. A szakmaiság terén jelentőséggel bírt, hogy Kolozs Nagy János testvér, a Békehírnök akkori egyik munkatársa lett az egyik szerkesztő, akinek már volt tapasztalata az egyházi kiadványok terén.

1992. első félév – a próbaszám megjelenésének ideje

Fontos volt az induló szám mind tartalmi, mind külalak szempontjából, mert a lap elindításához kapott kezdeti bizalom esetleges elveszítése mindennek a végét jelentette volna.

Az első néhány szám – más nem lévén – egy FX1050-es mátrixnyomtatóval és fénymásolással sokszorosítva készült. Ez a nyomtatótípus nagyon jó könyvelésnél, listák, kimutatások készítésénél, de nem alkalmas lapkiadás nyomdai előkészítésére. De csak ez volt, ezzel kellett beérni. Milyen találékony is az ember, ha nagyon akar valamit! A munka közepén tűnt fel egy súlyos nyomtatási probléma: a sorok hullámzó vonalat alkottak. Ez abból adódott, hogy a mátrixfej illesztőcsapjai megkoptak a fokozott igénybevétel miatt, és ebből eredően hol lejjebb, hol feljebb írt a fej. Mit lehet ilyenkor tenni? Rájöttünk, hogy a golyóstoll rézből készült betétje olyan méretű, amiből aprócska perselyt lehet készíteni, és ezzel a kiverődés miatt keletkezett rés megszűntethetőnek bizonyult. Ez a megoldás aztán jó időre megoldotta ezt a problémát. Végül dr. Haraszti Sándor testvér adományából sikerült vásárolni egy lézerprintert, ami elfogadhatóbbá tette a nyomtatási képet.

Lapozzunk a Szolgatárs 1992. évi 1. számába, mindjárt az előszóhoz, hogy közelebb kerülhessünk a lap indulásának előzményeihez!

Előszó az első számhoz

Hajdani célkitűzésünket legpontosabban az első számhoz írt szerkesztői előszó fogalmazza meg, mely 1992 nyarán jelent meg, de mit sem veszített időszerűségéből.

Isten előtti mély vágyakozással indítjuk útjára a Szolgatárs néven megújuló lelkésztájékoztató füzetet. Célul tűztük magunk elé, hogy imádságainkkal és szorgalmas munkával fogunk fáradozni az Úr szolgáinak egységéért, az ismeretben és a Szentlélek vezetése általi szolgálókészségben történő mind fokozottabb elmélyüléséért.

Szolgatárs név alatt már 1954 augusztusától Gerzsenyi László testvér gondozásában megjelent egy ehhez hasonló tájékoztató füzet. 1956 októberében azonban az akkoriban erőteljesen fokozódó politikai nyomás miatt meg kellett szüntetni. A hetvenes években – Győri Kornél testvér munkája nyomán –, Baptista Lelkésztájékoztató néven több évre megújult, majd 1976-ban ismét elhallgatott a tájékoztató.

Jelenlegi megújulásában e füzet nevét Pál apostol szókészletéből kölcsönöztük, aki munkatársait több levelében is e kifejezéssel illette (1Kor 3,9; 2Kor 1,24; Fil 2,25), egyszersmind ilyen módon mutatva be azt a Krisztusban rendezett munkatársi kapcsolatot, melynek gyümölcse az evangélium győzelmes terjedése volt. Sokan kívánkozunk arra a biblikus megújulásra, melynek áldott jelensége a „munkatársak” egymáshoz tökéletesen illeszkedő szolgálata és ezzel együtt az evangélium terjesztésének gyümölcsöző kibontakozása lehet.

Szolgálatunk célkitűzése, hogy az egymástól esetenként túlságosan is nagy távolságra sodródott szolgatársak újra, vagy talán most először, de ezután igazán szolgatársak lehessenek, lehessünk. Olyan munkatársak, akiket Isten állíthatott egymás mellé. Akik nem egymás ellenében, nem a szolgatársak lejáratásával, megbélyegzésével, hanem egymás krisztusi értékeinek felfedezése által végre összesíthetnénk erőinket Isten országa szolgálatára és dicsőséges Urunk kegyelmének méltó kifejezésére.

Ha ezzel a munkával egy kicsit is hozzájárulhatunk az Úr szolgáló népének gazdagításához, mindaz legyen elhívó Urunk dicsőségére.

Ebben az évben negyedszázados a lap. Huszonöt éve – kis kivételtől eltekintve – rendszeresen megjelenik a Szolgatárs. Azóta számtalan új kérdés, kihívás és gyülekezeti szolgálat teszi próbára Krisztus tanítványait. Szükséges a felkészítés és a hitéleti egység munkálása. Kísérje Urunk áldása a lap további szolgálatát! Tegye hasznossá az olvasó számára, és hozzon áldást mai szerkesztője életére is!

Sinka Csaba

Kincsek a felszín alatt

Elrejtett kincsek

Maradandó élményt jelentett számomra idén nyáron egy különleges tevékenység. A Zemplénben táboroztunk több, mint száz baptista gyermekkel együtt. A tábori program része volt egy túra, amelynek keretében a túravezető Pali bácsi különleges helyekre vezetett az erdőben. Azt mondta, hogy ahova visz, a felszín alatt, ha kicsit megkapargatjuk, hegyi kristályokat lehet találni. Kíváncsian vágtam bele a kristályok felkutatásába, ahogy a cikk feletti kép is mutatja. Izgalmasnak tűnt, hogy vajon rejt-e egyáltalán valamit a föld, ahol én megkaparom. Ugyanebben a tevékenységben vett részt körülöttem 10-20 gyerek, és sorra kiáltozták: találtam valamit! Hamarosan én is a kezemben fogtam egy szép kalcitképződményt. Azt, amit addig a föld rejtett. Nem volt mélyen, mindössze 5-8 cm-rel a felszín alatt. Ha nem kapargatom meg egy kis ott talált bottal azt a pár centiméter tőzegréteget, ott is maradt volna, valószínűleg az idők végéig.

A szerkesztő örömei

Hónapról hónapra kiderül, hogy a Szolgatárs folyóirat szerkesztői munkája is ilyen. Van, amikor a szerkesztőre vár a feladat, hogy megkapargassa a felszínt, és megtalálja a következő szám szerzőit. Ám gyakran érik kellemes meglepetések. A Szentlélek felkutatja a szerzőket, és felbátorítja, hogy jelezzék neki: találtam valamit! Ilyenkor már csak az a feladata, hogy fogadja és a helyükre szerkessze a küldött írásokat.

Értékek a múltban

A Szolgatárs folyóirat talaján az elmúlt huszonöt évben sok kincs gyűlt össze. Ezt akkor láttam meg igazán, mikor az eddig összegyűlt lapszámok társaságában töltöttem néhány napot. Olyan írásokra leltem, amelyek évtizedek múltán is maradandó értékeket hordoznak.

Lelkészek, teológiai oktatók, gyülekezeti szolgálattevők voltak a fő szerzők ezekben a lapszámokban. Olyanok, akik a lelkipásztori, tanári, gyülekezeti elfoglaltságuk mellett fontosnak tartották formába önteni, ami a hitükből fakadt, ami őket is gazdagította. Amit tovább kívántak adni.

Hálás vagyok Lukács Tamás szerkesztő áldozatos és kitartó munkájáért, amit lelkipásztori feladatai mellett végzett évtizedeken át.

Közreadja-e az, aki kincset talál?

Az elmúlt években kicsit szélesítettük az írók palettáját. Már nemcsak lelkipásztorok, egyéb vezetők publikálnak ide, hanem más területekről érkező baptista és nem baptista értelmiségiek, művészek is. Örömmel tapasztaljuk, hogy gazdagítja hitünket, gondolkodásunkat az ő tapasztalatuk és bölcsességük.

A kincseket lehet azért gyűjtögetni, hogy vitrinben vagy kiállításokon lehessen nézegetni azokat. De itt lelki kincsekről van szó, ami csak akkor marad élő és ragyogó, ha továbbadja az, aki kapta.

Célunk gyakorlati segítség nyújtása, illetve párbeszéd indítása aktuális és fontos témákban. Természetesen elsősorban a teológia és a hozzá kapcsolódó segédtudományok területein. Ehhez elengedhetetlen, hogy előbújva az elefántcsont-tornyunkból papírra vessük (értsd: számítógépünkbe gépeljük) a véleményünket, meggyőződésünket! Ha felvállaljuk, amit gondolunk, esetleg nem vagyunk restek egy kis kutatómunkát is végezni az adott témában, magunk is meg fogunk lepődni, hogy milyen szívesen jutalmaz meg minket a mindenség Ura drága ajándékaival. Bátorítson bennünket az, amit ez a lapszám is bizonyít, hogy így tettek annak idején is az adott lapszámok szerzői. Nem akarták maguknak megtartani a kincseiket.

Tartalmas olvasást kíván a Szolgatárs felelős szerkesztője.

A következő oldalakon egy friss tanulmányt olvashatunk, utána pedig válogatás következik az elmúlt huszonöt év legjobbnak vélt írásaiból.

Ármay Szabó Ádám

Az Ég Királynője

a Szentírás fényében

Bevezetés

Mária mennybevétele egy katolikus hittétel, amit 1950. november 1-én XII. Piusz pápa (1939–1958) a negyedik Mária-dogmaként hirdetett ki. A négy Mária-dogma, hogy Mária Istenanya (431; efezusi zsinat), örökké szűz (649; lateráni zsinat), szeplőtelenül fogantatott (1854; Ineffabilis Deus bulla), és mennybe vétetett (1950; Munificentissimus Deus apostoli rendelkezés) a kegyelembe fogadott, alázatos és engedelmes szolgálólányból fokozatosan a kegyelemmel teljes, isteni szférába felemelkedett méltósággá deklarálja Mária személyét. A teológia mellett a lelkiségi irodalom, a művészetek, a népi kegyesség, az apokrif irodalom és a magánkinyilatkoztatások komoly szerepet játszottak ezeknek a dogmáknak a kialakulásában és fejlődésében. Három fő pilléren (mint egy háromlábú széken) trónol tehát a mariológia:

Ezek a különböző területek formálták ki a mariológiát, miközben hatottak egymásra is. A három pillér közé helyezhetjük a többit:

- • a teológia és a népi vallásosság közé a lelkiségi irodalmat,

- • a népi vallásosság és a művészetek közé a magánkinyilatkoztatásokat,

- • a művészetek és a teológia közé pedig az apokrif irodalmat.

Így van egy kreatív (művészetek és magánkinyilatkoztatások), egy normatív (teológia és apokrif irodalom) és egy gyakorlati (népi vallásosság és lelkiségi irodalom) összetevője a rendszernek. Mivel laza és alulról építkező dogmarendszerről^1 beszélünk, így ha a dogmatika és dogmatörténet mellett kihagynánk a valláslélektani és a művészettörténeti (fel)hajtóerőket, lemaradnánk Mária „mennybe emelkedésének” igazi okairól és mélységeiről. „A művészet még a vallási szövegeknél is világosabban megmutatja, hogyan alakult ki és fejlődött Mária kultusza. De a művészet nem éri be puszta ábrázolással, bemutatással: cselekvő részese lett a kultuszépítésnek, hatással van arra, támpontul szolgál mind az egyéni áhítatnak, mind a hivatalos liturgiának.”2

Mária mennybevételének dogmája

A római katolikus tanítás szerint Mária mennybemenetele/mennybe ragadtatása^3 (assumptio^4) a következőképpen történt: bűntelen volta miatt elragadtatott Jézus Krisztus jelenlétébe fizikai testben.5 Ezzel azt állítják a katolikus dogmatikusok, hogy mennyei testben van Mária a mennyben, a többi Krisztusban elhunyttól eltérően, akik csak az eszkatologikus események alkalmával kerülnek testestül-lelkestül a mennybe.6 Bűntelensége miatt halála sem volt emberi, hiszen fájdalom és betegség nélkül történt, és nem vált el a teste a lelkétől, mielőtt felemeltetett volna a mennybe.7

A többféle hagyomány^8 közül az egyik legenda szerint Efezusban halt meg, a másik szerint Jeruzsálemben, a harmadik szerint pedig nem is halt meg, hanem egyszerűen az égbe emelkedett. XII. Piusz pápa Munificentissimus Deus kezdetű bullája is „szándékosan használta a »földi életpálya befejezése után« kifejezést a »post mortem« helyett. Az utóbbi ugyanis azt jelentené, hogy a pápa azoknak ad igazat, akik szerint Mária előbb meghalt, azután föltámadott, és azután dicsőült meg. Egyes hittudósok ugyanis úgy vélik, hogy halál nélkül változott át megdicsőültté Mária teste.9 A bulla nem akarta eldönteni a vitát. »A mennyei dicsőségbe« kifejezést is szándékosan használta a pápa, mert ez teológiai jellegű, és eleve kizár minden kozmológiai találgatást arról, hogy hol van, a világmindenség mely részében tartózkodik a megdicsőült test”10 – fejti ki a katolikus teológus, majd a következőt is megosztja velünk a mennybevétel dogmájának eredetéről: „A Szentírásban formális bizonyíték nincs, sőt a szent hagyomány is hallgat róla az első négy-öt században. Ettől fogva emlegetik, de csak elszórtan és fantasztikus legendás formában. Ezekből a jámbor hiedelmekből fokozatosan kristályosodott ki a dogma.”11 Egyszóval tisztán megfigyelhető, hogy a népi kegyességből nőtte ki magát kötelező érvényű tanítóhivatali megnyilatkozássá Mária mennybevételének tana; és a fokozatosság nemcsak az eredetére vonatkozik, hanem a témájában is tetten érhető: „Az első olyan Mária-ünnep, amelynek kezdetben a tartalma és elnevezése »dormitio« (elszenderedés), de rövid időn belül már az »assumptio« (felvétel) volt, a kiváló Szt. Sergius pápa (687–701) pontifikátushoz kötődik.”12 Tehát először még nem ünnepelték, mivel nem tartalmazza a Szentírás, és ezért nem is volt gyakorlat az újszövetségi egyházban. Pár száz év múlva elkezdték ünnepelgetni szórványosan, majd fokozatosan terjedt az ókori Mária-dogmák bevezetése folytán, de még akkor is csak Mária haláláról volt szó, és nem az elragadtatásáról. Míg végül a 7. századtól már a liturgiában, illetve a 10. századtól a teológiában is megjelent Mária mennybevételének története. Sokkal később, az I. vatikáni zsinaton (1869–1870) merült fel először a mennybevétel tanának dogmaként való megerősítése, de még 80 évet kellett várni annak kihirdetésére. Az ortodox egyházak is hirdetik Mária halálát és mennyei létét, de nem tekintik dogmának.

A kialakult dogmát – most már utólagosan – így támasztják alá: „Az Isten Fiához való hasonlatosság őt minden más teremtménynél inkább jellemezte (szeplőtelen fogantatás, biológiai anyaság, a kereszthalál gyötrelmében való részvétel). Ennek a kiválasztottságnak mintegy megkoronázása, hogy az üdvösség teljességét is másképpen kapta meg: rögtön halála után... Ha »szeplőtelen fogantatás«-át illetően »előre megváltott« (praeredempta), akkor illett, hogy megdicsőülése tekintetében is az legyen.”13 Illetve: „Teológiai szempontból a kegyelmi kiválasztással és az istenanyasággal igazolják Mária mennybevételét; ez utóbbi révén Mária testileg mindenkor Krisztushoz kapcsolódik. Krisztus a törvény beteljesítőjeként éppen Mária testi megdicsőítésével teljesíti a negyedik parancsolatot... Mindezzel és még számos egyébbel összefügg az a gondolat is, hogy »Mária a Krisztusban kapott beteljesedett állapota alapján tudja gyakorolni közbenjáró anyaságát az egyház javára.«”14 Bár itt az utóbbi érvelés kapcsán rögtön felmerül az a kérdés, hogy mikor látunk a Bibliában követendő „közbenjáró anyaságot az egyház javára” (amikor is elénk állított példaként egy anya a fiánál jár közben annak híveiért^15)? És miért kéne pont így, ilyen természetfeletti módon kifejeznie Isten Fiának a földi szülei iránt érzett tiszteletét?16

Az ennyire eltérő és változó „szent hagyományok” azért némi kételkedésre adhatnak okot az egyszeri szemlélőben is. Már csak azért is, mert a legfőbb indok, ahogy az előbb olvastuk a dogma alátámasztására, a mariológiai tanok már megszokott körkörös egymásrautaltságán túl a ma divatossá vált közhely: „mert megérdemli”. (Sarkítva ezt a hozzáállást, hogy az élesebb kontraszt által jól láthatóvá váljék az indok tarthatatlansága, azt is mondhatnánk: „Mária volt a legszebb nő, aki a világra született, mivel nincs más nő, aki erre méltóbb lehetne.”17 De Mária ezen jellegzetességéről furcsamód nem tesz említést egyik újszövetségi irat sem, ahogy Jézus külsejéről sem mond semmit egyik evangélista sem.18 Ezenkívül azt sem olvassuk, hogy Mária lett volna a legvagyonosabb és legelőkelőbb asszony, vagy a legízlésesebben és legcsinosabban öltözködő hölgy, vagy a legfinomabbakat sütő és főző háziasszony, vagy a legkellemesebb és legintelligensebb társalkodónő, vagy a legmegbízhatóbb és legodaadóbb gyermek, vagy a legértelmesebb és legkreatívabb leány, vagy a leggondoskodóbb és legszeretőbb anyuka, vagy a legjobban takarékoskodó és minden házimunkát időben elvégző feleség stb. Ezeket és az ehhez hasonló jó tulajdonságokat időnként a népi kegyesség rendelte jóindulatúan Mária személyéhez, ami egészen egyszerűen mással is megeshet, aki valamilyen módon kiemelkedik/kiemeltetik a tömegből. Sajnos azt kell mondanunk, hogy ez a célt tévesztett csodálásnak egy hétköznapi formája volt már akkor is,19 és ma is igen népszerű módszer.) Azt vesszük észre tehát a Jézus anyjával kapcsolatos katolikus tantételek vizsgálata közben, hogy az egyik dogma szüli a másikat, majd az termékenyítőleg hat vissza elődjére, miközben az egész folyamat a megisten(ies)ülő ember eszménye körül forog. Ennyire kreatív és innovatív dogmatikai rendszert talán nem is találunk másikat a kereszténység történetében.

Mária megkoronázása

A katolikus teológia szerint Mária különleges tiszteletet^20 érdemel: jogosan jár neki a hódolat és a hála az üdvrendben játszott szerepéért. Egy magyarázat^21 szerint Máriában hüposztatizált a Szophia (nőnem), ahogy Jézusban megtestesült a Logosz (hímnem). Ezért a 12. századtól elterjedt az a nézet, hogy Mária mennybe emelkedése után a Fiú vagy a Szentháromság vagy az angyalok megkoronázták,22 és ezzel a menny uralkodónőjévé tették a Szent Szüzet. Ő lett így a „Complementum Trinitatis”, a Szentháromság kiegészítője. Következésképpen a szentek tiszteletének egyházi gyakorlata (dulia) alapján Máriához is fohászkodhatunk (hüperdulia^23) és kifejezhetjük tiszteletünket, ami „a keresztény lelkiség jó és hasznos eleme” – a Lumen Gentium^24 szerint.

A katolikus egyházi vezetés ennek a gyakorlatnak a támogatásával olyannyira elvékonyította a Mária tisztelete és a Szentháromság tagjainak imádása közötti válaszfalat, hogy az percről percre áttör, amikor olyan sok, Istenhez intézett imához hasonlító „imantra” hangzik el Jézus anyja felé. A hívek ugyanis ezzel a vallásos viselkedéssel nap mint nap olyan helyzetbe hozzák Máriát, mintha mindentudó és mindenütt jelen lévő lenne. Sőt, odáig jutottak egyes kegyességi irányzatok, hogy kijelentették: „a szentháromság archetípusa négyességgé teljesedik. Mária megkoronázásának keresztény ikonológiája kvaternatív jelképet alkot.”25 A Zsolt 21,4–7-et is ebben az értelemben magyarázzák, bár ez megint úgy tűnik, hogy másról szól valójában, mivel a koronázó és a koronázott is hímnemű az eredeti szövegben.

Aquinói Szent Tamás (1225–1274) szerint^26 az angyal köszöntése: „»Üdvöz légy«, nem egyszerűen megszólítás, hanem magának a mélységes tiszteletnek a kifejezése, mely bizonyítja, hogy egyetlen embert sem tiszteltek az angyalok Márián kívül. »Az égbe felemelt Mária a mennyek országának középpontja, a nagy jel, az asszony, aki előtt a világmindenség hódol, akit a kozmosz ragyogása ölel körül.« Ő a bölcsesség, a szent városnak, a dicsőséges népnek, a szentek gyülekezetének királynője. Ő a »tabernaculum gloriae«, »vasculum vitae«, »templum caeleste«. Ő Libanon cédrusa, amit »Isten cédrusa«-ként említ a zsoltáros (Zsolt 80,11), a Hermon-hegység ciprusa, a próféta szerint az isteni gondviselés jelképe (Oz 14,9), Engedi pálmája, az üdvösséggel elért győzelem jelképe. Ő Jerichó rózsája, a »rosa mystica«, a titkos értelmű: Isten szeretett leánya, szeretett anyja és szeretett mátkája.”27 Jézus Krisztus földi anyját megkoronázva így feljebb emelik minden prófétánál, apostolnál, szentnél, pápánál, angyalnál, sőt még a katolikus egyháznál is: Mária „messze fölötte áll minden mennyei és földi teremtménynek” – tartalmazza a Lumen Gentium. És erre buzdít a régi szeged-szőregi találós kérdés is:

„Hol magasabb a föld az égnél?

Ott, ahol Szűz Máriát eltemették!”28

Mindeközben az Ószövetségben nem szerepel női istenség pozitív felhanggal, és ezt a hozzáállást az Újszövetség sem akarja valamiért módosítani. Lehet, hogy nekünk sem kellene! Márpedig egy olyan Mária, amelyik minden hozzá címzett imádságot, akár egyszerre több milliót is meghall és megért, az már minimum félisten. És a félistenek a Bibliában enyhén szólva és mindkét értelemben demitologizálva vannak (2Móz 22,19; 5Móz 6,14; 11,16–17; 17,2–5; 32,16–17; Zsolt 82,1; 86,8; 136,2; Ézs 37,19; Jer 2,11; 10,11; Mk 5,1–13; ApCsel 14,11; 16,16–18; 1Kor 8,4–6; 10,20–23; Gal 4,8–9): azaz vagy nem istenek, vagy pedig gonosz szellemi lények.

Mária az Ég Királynője

A katolikus hitelvek szerint Mária miután felvétetett a mennybe, annak királynője lett: együtt uralkodik Krisztussal a mennyben. „A hittudósok ezt két tételből következtetik: egyik Mária mennybevétele, másik az az istenanyaságból folyó tétel, hogy méltósága felülmúlja az összes üdvözültek, sőt az angyalok méltóságát.”29 „A Maria regina (Királynő) ábrázolásokon Mária trónon ül, fején drágakövekkel v. gyöngyökkel ékes korona, az Istenfiú az ölében v. külön trónon...”30

Az egyik leggyakoribb megszólítása is ehhez a képhez kapcsolódik: „Madonna (lat. Mea Domina, ol. Mia Padrona, Mia Signora, Mia Donna, ’Úrnőm’):

1. 1. az olasz nyelvben a királynőnek és a legelőkelőbb asszonyoknak kijáró megszólítás...

2. 2. a →Boldogságos Szűz Máriának az olasz nyelvből átvett és elterjedt neve és megszólítása, mely királynői méltóságára is utal.”31

Mária királynői címéhez tartozik még a sok visszhangot keltő „Ég Királynője” elnevezés is. A Magyar katolikus lexikon szócikke szerint az „ég királynője (lat. regina coeli):

1. 1. az akkádok →Istár istennője, az ég istenének, Anunak szolgálója, majd felesége; a szépség, a szerelem és a termékenység ajándékozója.

2. 2. A Szentírásban Aquila, Szümmakhosz, Theodotion fordításai és a Vg szerint Jer 7,18 és 44,17–19.25: az ég királynőjéről van szó. Jer 44: a LXX is ég királynőjét olvas. Az ég királynőjének tisztelete Manassze idején (Kr. e. 687–642) Júdeában annyira elterjedt, hogy Jozija (640–609) sem tudta kiirtani. Az ég királynőjét főleg az asszonyok tisztelték tömjén, sütemények és italfélék föláldozásával (Jer 7,18; 44,17). A föláldozott süteménynek vsz. csillag formája volt (vö. 44,19). Jeruzsálem pusztulásában a nép az ég királynője tiszteletéért kapott büntetést látta (Jer 44,15).

3. 3. A →Boldogságos Szűz Mária megszólítása.”32

Amint látjuk, a katolikus teológiának nem okoz gondot egy a Bibliában szereplő pogány istennőnek a megszólítását később Jézus Krisztus anyjára vonatkoztatni. A keresztény és a nem keresztény fogalmak egy(ség)esítésének fő történelmi okaként azt a „missziós” igyekezetet említhetjük meg, ami szeretné megkönnyíteni a különböző népeknek a „Jézus-kultúra” átvételét a saját pogány elemeik újrahasznosításával.33 Ezt a gyakorlatot láthatjuk kirajzolódni Mária felemelkedésében is.

A történelem során a Holdat (megszemélyesítve) sokszor tekintették az „Ég Királynőjének” (1Móz 1,16–18; 5Móz 17,2–5), ami a Szentírás szerint nem volt tetszésére a Teremtőnek (Jer 7,16–20; 44,15–23). Az összes női attribútum (például szüzesség, anyaság stb.) elsődleges forrásának és megtestesítőjének tartott „Nagy Anya”-kultusz társítva a Föld mellékbolygója vagy a Vénusz képével a pogány istennők közös eredetének tekinthető.34 Minden ilyen anyaistennő (például Istár^35) így megfeleltethető az ég királynőjének (Jer 44,16–19), Asérának^36/Astóretnek^37 (1Kir 18,19), aki Baal^38 (jelentése „úr”, „gazda”39) feleségeként is megjelenik a Bibliában (Bír 2,13; 10,6; 1Sám 7,3–4; 12,10; 1Kir 11,5; 2Kir 23,13). Ez a szinkretista Mária-kép terjedt el a kereszténység politikai alapú területfoglalása következtében az egész világon, mivel a legtöbb népnél már eleve létezett egy markáns anyaistennő-kultusz.

Így az egyetemes anyaistennő imádata új nevet kapott^40 és új teret nyert. De ez nem volt eredetileg a keresztény hitrendszer alapeleme, és ezért nem is olvasunk semmi hasonlóról Isten akarataként sem az Ószövetségben, sem az Újszövetségben. Csak a 4. századtól látjuk, hogy felmerül Mária istenségének kérdése.41 Ahogy a krisztológia a herezisektől való elhatárolódás folyamán kristályosodott ki, úgy a mariológia éppen azok bevonása által állt össze. Az anyaistenség^42 tiszteletének integrálása Mária személyébe a katolicizmusban így nem tekinthető üdvös útnak, ugyanis minden egyes pogány elemnek a megjelenésekor a keresztény értékek csorbulnak, és a hangsúly fokozatosan eltolódik. Az egyik ilyen jellemzője a „tengely eltolódásának” az érzelmi alapú női vezetés hangsúlyozása, aminek negatív hatásairól nemcsak a Biblia első lapjain olvashatunk (1Móz 3,6), hanem a későbbiekben is (1Kir 11,1–8).

Napba öltözött asszony

A napba öltözött asszony (Jel 12,1) is Mária a római katolikus terminológia szerint. Az Ég Királynőjével ellentétben ez a szereplő pozitív jelenség a Szentírásban. Mivel a kígyót, a bűn jelképét az ábrázolásokon a napba öltözött asszony a félholdon állva tapossa el, így nemcsak az eretnekek és a pogányok legyőzésének illusztrálásaként értették a képet, hanem a török elleni harcban természetfeletti segítségként is próbálták felhasználni. IV. Sixtus pápa (1471–1484) például búcsúkiváltsággal ruházta fel a napba öltözött asszony valamennyi ábrázolását, és a Szent Szűzhöz való imára buzdította a hithű egyháztagokat.43 „A Patrona Hungariae – Regnum Marianum koncepció belső fejlődése jól nyomon követhető a képzőművészetben. Ábrázolásában lényegében a napba öltözött asszony stíluselemei olvadtak össze a Magyarok Nagyasszonyának hagyományos középkori ikonográfiájával.”44

A napba öltözött asszony a történelem folyamán tehát elég erősen harcos, politikai és nemzeti jelleget öltött, attól függetlenül, hogy eredeti helyzetében (Jel 12) nem volt támadó attribútuma, és egy néphez sem lehetett kötni konkrétan. Ha mindenáron egy népet akarunk mögé tenni, akkor vagy a zsidóságot lehetne (mivel a Jelenések könyvének szerzője is zsidó volt és rengeteget építkezik a zsidó hagyományból), vagy pedig a mennyei állampolgárokat, a nemzetközi keresztényeket, akik között éppen úgy volt szkíta és görög, mint zsidó (Kol 3,11).

Mária azonosítása a Jel 12-ben lévő asszonnyal amúgy is megkérdőjelezhető, mivel az előforduló szimbólumok (12 db csillag, egy nap és egy hold) a Bibliában egyedül József álmában jelentek meg (1Móz 37,9–11), és magyarázatuk pár fejezettel később valóra is vált (1Móz 42,6). Ezért a napba öltözött asszonyt Izraellel^45 szokták azonosítani, aki az egyház anyja (Gal 4,26) és Isten menyasszonya/felesége.46 Őáltala kerül a világba a Megváltó, akit a sárkány/kígyó/sátán el akar pusztítani, de ahogy az ősevangéliumban sem (1Móz 3,15), így itt sem (Jel 12) az asszony harcol a kígyóval, hanem az asszony utóda(i), illetve az angyalok. Vagyis ha egyenlővé is tesszük Máriát a napba öltözött asszonnyal, akkor sem mondhatjuk egyikre sem, hogy a kígyót/sátánt/sárkányt le tudná győzni.

Mária felismerését a napba öltözött asszonyban tehát ugyanaz az igény indukálja, amit az Ég Királynőjénél is láttunk, miszerint a férfi istenség mellett női párt akar látni a néplélek a már megszokott pogány panteon mintájára. Míg a Szentírás Isten társaként a kiválasztott népet határozza meg, aki által testközelből mutatja meg hatalmát és értékrendjét a földön (vertikális „férfi-női” kapcsolat), addig a környező népek mitológiái egy egymástól elkülönülő, de hasonlóan működő isteni és emberi szintet különböztetnek meg (horizontális férfi-női kapcsolat). Továbbá Mária felemeltetése esetében a megisten(ies)ülő embert látjuk, ezzel szemben a Bibliában az emberként alászálló Istent.

Összefoglalás

Kezdetben röviden áttekintettük Mária mennybevételének dogmáját és annak bizonytalanságait. Majd az ebből adódó királynői címét vizsgáltuk és az így kapott hatalmát a katolikus tanítások szerint. Végül pedig egy különleges újszövetségi képpel foglalkoztunk: a napba öltözött asszonnyal. Mindegyiket összevetettük a Szentírással, és a különbségeket értékelve következtetéseket vontunk le a Mária-tisztelet eredetét illetően. Kétségkívül azt tudjuk, hogy a Biblia milyen véleménnyel van az Ég Királynőjének kultuszáról, és az említett igehelyeken utánanézhetünk, hogy hova sorolta és mivel büntette annak gyakorlóit.

Felmerül tehát a kérdés: Mit gondoljunk Mária megkoronázásáról? Hiszen amikor Isten a Föld nevű bolygón járt, akkor nem hagyta, hogy megkoronázzák se a kísértőnek (Lk 4,5–8), se a népnek (Jn 6,15). Ha viszont ezt az eseményt nem tekintjük többnek kegyességi gyakorlatnál, akkor felvetődik az a kérdés, hogy ki is koronázta meg valójában Máriát, és milyen jelentősége van ennek?

Az is izgalmas kérdés, hogy Mária ezáltal kiken és milyen módon uralkodik? Ha ugyanis nem mindenható, nem mindent látó, nem mindent halló és nem tud mindenhol jelen lenni... akkor mit láthat a világból? Mit hallhat a világból? Mit tehet a világért, és azt is hogyan?

A leglényegesebb felvetés ezek után, hogy miért is kellene egyáltalán elméletileg tisztelni, gyakorlatilag imádni Máriát? A tanítóhivatali válasz a következő: „Eszerint Istent a legnagyobb tisztelet illeti meg, de ő azt akarja, hogy tiszteljük őt a teremtményeiben is, nevezetesen a teremtés csodálatos műveiben, a megváltás tetteiben és szentjeinek tevékenységében.”47 Ez inkább egy panteista vagy panenteista világképben gondolkodó ember magyarázatának tűnik számomra, és nem egy keresztény teológus szavainak. Hát hogy lehetne egy gyíkban tisztelni Istent animizmus és bálványimádás nélkül? Istent lehet tisztelni a gyík szépségéért, fürgeségéért, bájosságáért stb., de a gyíkot magát nem, még akkor sem, ha az Isten teremtménye, mert az a cél elvétése lenne, ami a Szentírás szerint bűn (ApCsel 14,11–18; Róm 1,22–25; 2Móz 20,3–5; 5Móz 4,16–19).

Ebben a tanulmányban is megfigyelhettük azt a jelenséget, hogy amikor az „Istenanya” alakja növekedésnek indult az egyháztörténelem folyamán, az Istenember alakja ezzel arányosan elkezdett csökkenni. Úgy látom a Bibliában (Jn 14,25–26; 16,6–15), hogy ezt a szerepet Isten a Szentléleknek szánta, és nem Jézus földi anyjának. Éppen így adta át korábban Keresztelő János is a helyet Jézusnak (Jn 3,30). És nézzük meg, hogy mivel indokolta ezt (Jn 3,31): aki a mennyből/felülről jön, az minden földi felett áll. Jézus szerint János volt a legnagyobb, aki asszonytól született (Lk 7,28), vagyis csak Jézus, az Istenember követhette, aki mérték nélkül kapta a Lelket (Jn 3,34), és akinek az Atya kezébe adott mindent (Jn 3,35). Tehát Jézust sem követhette egy földi személy, csakis Isten Lelke (aki még annyira sem volt földi, mint a Fiú), ahogy ezt ő előre el is mondja (Jn 14,15–18; 15,26–27). Ha szemünk előtt tartjuk ezt az igazságot, akkor rögtön érthetetlenné és lényegtelenné válnak a Mária-jelenések, és így az azokban való komolyabb elmélyülés igénye is megkérdőjelezhető dogmatikai szempontból. Ugyanis, ha Isten akart Márián keresztül üzenni, azt megtette még Mária életében, mint ahogy az apostoloknál is. Most meg azokon keresztül üzen, akik itt élnek közöttünk, Jézus testén keresztül. Isten sohasem akart az elhunytakkal üzenni senkinek sem (Lk 16,27–31).

Jegyzetek

1. 1. „...a Mária-tiszteletet kevesebb dogmatikai kötöttség határolta be, mint Krisztust és általában az isteni Személyeket érintő tematikát, így a kultusz szabadabban bontakozott ki, több önállóságot engedve a köréje fonódott ikonográfiának.” (Dávid Katalin: Egy asszony, öltözete a Nap [Budapest: SZIT, 2008] 7. o.)

2. 2. Jacques Duquesne: A szűznek neve Mária (Budapest: Officina ’96, cop. 2006) 5. o.

3. 3. Ugyan a szakirodalomban megkülönböztetik Jézus „mennybemenetelét” és Mária „mennybevételét” mint kifejezéseket, de a mindennapi gyakorlatban, a művészetekben és a lelkiségi irodalomban a két kifejezés összemosódik, és minden további nélkül beszélnek és írnak „Mária mennybemeneteléről”.

4. 4. „Életének befejezése után Mária mindenestül és osztatlanul felvétetett Isten minden földi valóságot beteljesítő dicsőségébe. E hitbeli meggyőződés bibliai megalapozása nem tud kifejezett szentírási szavakra hivatkozni... Kihirdetése nem elsősorban egy vitás kérdésben hozott tanítóhivatali döntést rögzített. Ez a meggyőződés mélyen benne gyökerezett az egyház vallási hitérzékében. Csakúgy, mint a szeplőtelen fogantatás dogmája esetében, itt is Isten tiszteletének fokozása és Mária dicséretének megvallása volt a cél.” (A katolikus dogmatika lexikona [Budapest: Vigilia, 2004] 457–459. o.) Vagyis megint egy olyan dogmáról beszélünk, ami nem szükségszerűen következett a Szentírásból, és nem is éles hitviták kereszttüzében érlelődött, mint például a Krisztussal vagy a Szentlélekkel kapcsolatos kijelentések. Ezért is szokták a mennybevétel és a szeplőtelen fogantatás dogmáját „luxusdogmáknak” nevezni.

5. 5. Mivel a Bibliából semmit sem tudhatunk meg Mária további életéről az ApCsel 1,14-et követően, így ebben a kérdésben a szent hagyomány egymásnak ellentmondó változataira hagyatkozhatunk (megjegyzem, hogy Jézus keresztre feszítésekor minimum a változó korban volt Mária, nem beszélve az újszövetségi iratok lejegyzésének időpontjairól, így több mint kérdéses, hogy egy ilyen csodás eseményt – mint a mennybevétel – miért nem említenek egy ilyen fontos személyiséggel kapcsolatban, mint az „Istenanya”). Órigenész (184–254), Efrém (306–373), Nüsszai Gergely (335–394), Ágoston (354–430) és Jeromos (347–420) is említi Mária halálát, ahogy a keleti területekről induló „assumptióapokrifek”, illetve „transitusapokrifek” is erről szólnak, miközben egyéb legendák Mária üres sírjáról vagy a halála nélküli elragadtatásáról regélnek. Általában azért a többség (keleten és nyugaton egyaránt) a Szent Szűz halála és feltámadása mellett teszi le a voksát – ezzel is mintaként másolva Isten Fiának példáját és tekintélyét.

6. 6. „Az egyház hite szerint Mária számára már adva van mindaz, amit minden ember számára remélni kell: az üdvösségre jutott, elveszíthetetlen, testi mivoltunkban beteljesült élet a háromságos egy Istennel való közösségben… Isten kegyelmében kezdeményezte az ember üdvösségét: ez adja meg a lehetőséget Mária eszkatologikus, teljes emberi mivoltát érintő beteljesedésének.” (A dogmatika kézikönyve. 2. köt. [Budapest, Vigilia, 2000] 193. o.) Amint ennél a dogmánál is tapasztaljuk, ha nem marad más érv, akkor Isten szuverén akaratára hivatkoznak. Mindazonáltal azért így is felmerülnek kérdések, hogy a katolikus gondolatmenet szerint akkor Mária hogyan előzte meg Énókot (1Móz 5,24; Zsid 11,5–6) vagy Illést (2Kir 2,1–11), aki Mózessel (5Móz 34,5–6; Júd 9) együtt megjelent Jézusnak és a három kiemelt tanítványnak még Mária halála előtt (Mk 9,4)! Hiszen az ő testük sem volt már a földön/földben.

7. 7. http://lexikon.katolikus.hu/M/Mária halála.html, letöltés: 2016. 07. 13.

8. 8. „...amikor Szt. Tamás apostol megpillantja az égbe emelkedő Szent Szüzet, aki ledobja neki ruhájának övét, amellyel az apostolok szentséges testét a temetés előtt felövezték. Az öv jelképi értelmezése ősi időkre vezet vissza. Claudia Quinta Vesta-szűzről jegyezték fel, hogy szűzi tisztaságának erejét bizonyította, amikor egy bajba jutott, zátonyra futott hajót övével húzott ki a partra, és mentette meg utasainak életét. Az öve volt szent szüzességének jelképe, annak az erőnek, amit ez a tisztaság hordoz. Szt. Ágoston megemlékezik erről »De civitate Dei« című munkájában, és a szűzi tisztaságban rejlő hatalmat látja benne. ... [Az öv az] egyik legtiszteltebb Mária-ereklyének számított a korai időktől. Az 5. század körül már úgy tekintettek rá, mint a mennybevitel tárgyi bizonyítékára, és Mária irántunk érzett irgalmasságát látták benne, aki ezzel is jelezni akarta felénk, földön élők felé, hogy minden erejével és hatalmával védelmezni akar bennünket a ránk támadó gonosszal szemben.” (Dávid, 263. o.) Azután tudunk még Mária „megszerzett és megőrzött” hajáról, ruhájáról, fátyláról, cipőjéről, tejéről, sőt még eljegyzési gyűrűjéről is.

9. 9. „Szűz Mária teste nem maradt ránk – felvétetett a mennybe –, de a középkor mégis tudott nem egy Mária-ereklyéről. Volt, ahol ruháját mutogatták, másutt haját vagy kis üvegcsében tejét. De a leghíresebb ilyen Mária-emlékereklye a Szent Szűz názáreti háza volt. A legenda szerint angyalok vitték át először Dalmáciába, majd Fiume mellé, innen másfél év múlva az olasz Lorettóba röpültek vele. Ez a 13. század végén történt.” (Söveges Dávid: Fejezetek a lelkiség történetéből. 1. köt. (Pannonhalma: Bencés, 2007) 253. o.) Jó példa ez arra, hogyan oldották meg a kreatív legendaírók, hogy akár az eltérő történetek is idővel összefésülődjenek és kiegészítsék egymást. Természetesen ezt nem tudták megtenni Mária halálával, hiszen csak egy helyen tudott meghalni és felemeltetni.

10. 10. Előd István: Katolikus dogmatika (Budapest: SZIT, 1983) 645–646. o.

11. 11. Uo. 646. o.

12. 12. Dávid, 270. o.

13. 13. Előd, 646. o.

14. 14. A katolikus dogmatika lexikona, 458. o.

15. 15. Talán ami a leginkább közel van ehhez a helyzethez a Szentírásban, az 1Kir 2,13–25-ben található. Viszont ez az eset egyáltalán nem nevezhető eredményesnek, hiszen a király alattvalójának nemcsak a vágya nem teljesült, de az életébe is került, hogy kérésével a király anyjához fordult.

16. 16. Az evangéliumokban egyébként láthatjuk, ahogy Jézus kifejezte tiszteletét földi szülei iránt többször is (Lk 2,51–52; Jn 19,26–27): ifjúkorában engedelmeskedett nekik, felnőttként pedig gondoskodott róluk. Jézus ebben is példát mutatott nekünk olyan módon, ahogy mi is meg tudjuk tenni.

17. 17. Az Énekek énekét ugyan allegorikus olvasatban próbálják erre is felhasználni, de ez a kezdeményezés kicsit erőtlennek látszik, mivel a szerző több helyen is testi kapcsolatra utal a műben, ami több tekintetben sem helyénvaló a fiatal Mária és az örökkévaló Szentháromság-Isten találkozásának bemutatására, ha el akarjuk kerülni a görög-római istenképekhez való hasonlatosságot.

18. 18. A Fiúnál egy esemény kapcsán fordul elő a külső jellemzés, és ez éppenhogy nem a szépségről szól, hanem a szenvedésről (Ézs 50,6; 52,14). Isten ugyanis nem a külsőt (1Sám 10,23–24), hanem a belsőt nézi (1Sám 16,7). Egyébként pedig ez a tulajdonság ráadásul nem is határozható meg abszolút mértékben, hiszen például valakinek a kék szemű, szőke hajú emberek a legszebbek, és van, akinek a barna hajú, barna szeműek.

19. 19. Az ApCsel 14,11–18-ban látunk egy ilyen esetet, ahol Pálnak és Barnabásnak meg kellett fékeznie az őket istenítő embereket. Ez az, amit Mária már nem tud megtenni: lebeszélni a híveit arról, hogy hozzá fohászkodjanak stb. Ezért is kérdőjelezhetők meg a Mária-jelenések, főleg azok, amelyek elmélyülésre késztetnek a Mária-kultuszban, mert a valódi Mária sem hagyná, hogy Isten helyett neki adjanak dicsőséget.

20. 20. „A Mária-tisztelet a hívő ember nagyrabecsülését kifejező válasza Mária üdvtörténeti küldetésére; a Mária személyére irányuló tiszteletet abszolútnak, a képekre és a szent helyekre vonatkozó tiszteletet relatívnak nevezzük. A Mária-tisztelet a bizalom, a hála, a tisztelet, a fohász és a közbenjárás kérésének aktusaiban fejeződik ki. Ezek alakítják ki a liturgiát (különösen a Mária-himnuszokat) és az igen sokszínű népi Mária-tiszteletet (a művészetet is beleértve). A Mária-tisztelet ezeken a külső formákon kívül Mária példájának követésében is kifejeződik; Mária segítséget nyújt és mutat Krisztus követéséhez... A Mária-tisztelet máig gyakorolt formái a rózsafüzér, a zarándoklat és a Máriának történő felajánlás.” (A katolikus dogmatika lexikona, 463–464. o.)

21. 21. Cselényi István Gábor: Isten anyai arca? (Budapest: Magyarországi Aquinói Szent Tamás Társaság, 2007).

22. 22. „Mária iránti történelmi tisztelet igénye fogalmazta meg a koronázást – ezért ikonográfiájának nemcsak megvalósulása, hanem gyökere is az elmélkedés, az irodalom és a művészet volt... És még valamit a témához, ami szintén a Szent Szűz felé irányuló különleges tiszteletet tanúsítja. Ősi szokás az egyházban, hogy egyes kiemelkedő jelentőségű Mária-képet, -szobrot a hívő közösség megkoronáz, adekvát szertartás keretében valóságosan feldíszíti egy diadémmal... III. Szt. Gergely... az Üdvözítő, Isten anyja és minden szentek tiszteletére koronázta meg a Szent Szűz képét. A szokás általánossá vált az évszázadok folyamán, elsősorban a búcsújáró helyek csodákhoz kötött kultuszképeit érintve... Egyik legkiemelkedőbbje ezeknek a csíksomlyói ferences templom kegyszobra, vagy említhetjük a szegedi ferencesek Havi Boldogasszony templomának napba öltözött asszonyát... Érdemes megemlítenünk, hogy a szeplőtelen fogantatás dogmájának kihirdetésekor, 1854-ben hivatalosan megkoronázták a S. Pietro kanonokjainak kápolnájában lévő Immaculata-oltárképet is, amelyet a dogma ötvenedik évfordulóján, 1904-ben kiegészítettek a Jelenések könyve napba öltözött asszonya tizenkét csillagból álló koronájára utalva tizenkét briliánscsillaggal.” (Dávid, 292–296. o.)

23. 23. Mária tiszteletén kívül az újabb teológia megkülönbözteti József tiszteletét is – aki több, mint szent, de mégsem „Szent Szűz” (pedig a jelenlegi főálláspont szerint szüzességi fogadalmat tett, így akár annak is lehetne nevezni...) – a protodulia kifejezéssel.

24. 24. 1964. november 21-én a II. vatikáni zsinaton kihirdetett dokumentum.

25. 25. Baji Lázár Imre: Mária-felejtés. Kortárs 44/1. 87. o.

26. 26. Aquinói Szent Tamás: Előadások a Hiszekegyről, a Miatyánkról és a tízparancsolatról (Budapest: Seneca, 1994) 174. o.

27. 27. Dávid, 275. o.

28. 28. Az Ézs 14,13–14 viszont arra figyelmeztet, hogy Isten nem nézi jó szemmel az ilyen jellegű felemelkedést.

29. 29. Előd, 648. o.

30. 30. http://lexikon.katolikus.hu/B/Boldogságos Szűz Mária.html, letöltés: 2016. 07. 13.

31. 31. http://lexikon.katolikus.hu/M/Madonna.html, letöltés: 2016. 07. 13.

32. 32. http://lexikon.katolikus.hu/E/ég királynője.html, letöltés: 2016. 07. 13.

33. 33. „Népeik szokásaiból és hagyományaiból, bölcsességéből és tudományából, művészetéből és alkotóképességéből fölhasználják mindazt, ami képes megdicsőíteni a Teremtőt, szemléltetni az Üdvözítő kegyelmét, és alkalmas az élet keresztény berendezéséhez.” (A II. vatikáni zsinat Ad Gentes kezdetű dekrétuma az Egyház missziós tevékenységéről, 22. pont, 1965. december 7.) II. János Pál is megerősíti ezt a hozzáállást: „Az Egyház beilleszkedése a népek kultúrájába nagyon időigényes folyamat. Nem csupán külső alkalmazkodásról van itt szó, mert a beépülés »az emberi kultúra valódi értékeinek belső átitatását jelenti azáltal, hogy a kereszténység a maga körébe vonja azokat, valamint a kereszténység begyökereztetését a különböző kultúrákba.« …Ezzel a beépüléssel az Egyház… be is kapcsolja a népeket kultúrájukkal együtt a saját közösségébe, ezzel átadja nekik saját értékeit, miközben átveszi az ő értékeiket, és meg is újítja azokat.” (Redemptoris Missio kezdetű enciklika, 52. pont, 1990. december 7.)

34. 34. http://www.maatkara.extra.hu/01istenek/astarte.htm, letöltés: 2016. 07. 13.

35. 35. https://hu.wikipedia.org/wiki/Istár, letöltés: 2016. 07. 13.

36. 36. https://hu.wikipedia.org/wiki/Asera, letöltés: 2016. 07. 13.

37. 37. http://www.hebraisztika.hu/site/pageprocess.htm?id=619, letöltés: 2016. 07. 13.

38. 38. http://www.assziriologia.hu/site/pageprocess.htm?id=480, letöltés: 2016. 07. 13.

39. 39. A „gazda” szót a Biblia alkalmazza Istenre (Mt 20,1–16; Lk 20,9–16; Jn 15,1–8) és más szellemi hatalmakra (Mt 12,43–45; Mk 5,8–9) is az emberrel kapcsolatban.

40. 40. „...az mit azért az Pogány Cibeléről mondot, méltábban mondhattyuk mi az mindenható Istennek Szent Annyáról, az Boldogságos Szűz Máriáról azt, hogy nem lehet üdvösséges kimulása ez Világból annak, az ki Bóldogságos Szűzet nem tiszteli, mert ugyan-is Isten ellenségévé lészen az, valaki az ő Szent Annyával ellenkezik; méltó tehát ahoz folyamodnunk...” (Esterházy Pál: Az Boldogsagos Szüz Maria szombattya [Nagy Szombat: Hörmann János, 1701] 21. o.)

41. 41. Emlékezzünk vissza, hogy már Mária felsőbbrendűségét is kereken tagadja Jézus (Mt 12,46–50): azaz mindenki, aki Isten akaratát cselekszi, ugyanazon a szinten van, mint Mária.

42. 42. „Női istenség, az ős-, majd újkőkori kultikus élet központi figurája. Az ősi eredet, az egyetemes anyaság, a nőiesség, az életerő, a termékenység és a természet szimbóluma. A különböző kultúrákban számos elnevezéssel illeték, például Földanya, Magna Mater, Nagy Istennő, Nagy Tehén. A szülés és szoptatás által az élet eredője és fenntartója; már ősi ábrázolásain is a női nemiség jegyeinek hangsúlyozása látható... A Sors és Idő feletti hatalommal is rendelkezhet (Moirák/Párkák)... Az anyaság és a csecsemők védelmezőjeként tisztelték, a bűnök elengedéséért és a szenvedések enyhítéséért imádkoztak hozzá... Az ortodox és katolikus kereszténységben az anyaistennő gondoskodó-védelmező funkciója és az ehhez kapcsolódó hagyományos szimbolika Szűz Mária, az Isten anyja kultuszában él tovább.” (Szimbólumtár [Budapest: Balassi, cop. 2005] 45–46. o.)

43. 43. „Az itt leírt imádságot IV. Sixtus pápa adta ki, és annak, aki azt a Napban megjelenő/öltözött Boldogságos Szűz Mária képe előtt áhítatosan elmondja, tizenegyezer évi igazi búcsút engedélyez.” (Boldogasszony ága [Budapest: SZIT, 1991] 124. o.)

44. 44. Soós Sándor: Csíksomlyó (Szentendre: Pest M. Múz. Ig., 1996) 55. o.

45. 45. A Biblia ismerete, 8. köt. (Budapest: KIA, 2008) 410. o.

46. 46. A Jelenések könyvében nem is találkozunk többet ezzel az asszonnyal, csak a nagy paráznával, aki a „sátán kedvese” (Jel 17,1–5), illetve a Bárány menyasszonyával, aki a gyülekezet (Jel 21,9).

47. 47. Leo Scheffczyk – Anton Ziegenaus: Mária az üdvtörténetben (Budapest: SZIT, 2004) 53. o.

Filemon Zsolt

„A szőnyeg sarkára

állítottam őket”

Nehémiás, a vezető (Neh 13,1–14)

„A szőnyeg sarkára állítottam őket” – tulajdonképpen ezt mondja Nehémiás a nép elöljáróiról, akik vétettek Isten törvénye ellen. Hogy is van ez, még a vezetők is számonkérhetők? Igen, mert álljon egy személy a hierarchia bármilyen magas pontján, mindig lesz valaki, aki fölötte fog állni, és számonkérheti őt. Ha nem ember, akkor Isten. Egy vezető mindig akkor a legnépszerűtlenebb, amikor fegyelmezni kezd. Ez a jelenség megfigyelhető Isten népe között is. De ha Isten hívta el a vezetőt a szolgálatra, akkor nem fog szemet hunyni a bűnök fölött még akkor sem, ha ennek nyomán romlani fog a „népszerűségi indexe”. A vezető számára ugyanis mindig fontosabb annak az elégedettsége, aki megbízta, mint a vezetetteké, akik között szolgál.

A vezetőnek ehhez természetesen tisztában kell lennie azzal, hogy ki az ő megbízója. Tudnia kell, hogy az nem a gyülekezet, hanem Isten. De itt még mindig nincs vége az egésznek, mert ezt az igazságot tudnia kell kommunikálni a rábízottak gyülekezetében. Ez teremti meg az alapját annak a meggyőződésnek, hogy az a döntés, ami rövid távon rossz a vezetettek számára, ugyanakkor Isten szerint valónak bizonyul, az hosszú távon feltétlenül a nép javát fogja szolgálni. Ezt az igazságot a Zsidókhoz írt levél szerzője is megerősíti, amikor azt mondja, hogy pillanatnyilag ugyan semmiféle fenyítés nem látszik örvendetesnek, hanem keservesnek, később azonban az igazság békességes gyümölcsét hozza azoknak, akik megedződtek általa (Zsid 12,11). A vezető – aki mindig hosszú távon gondolkodik – tudva ezt készséggel megfizeti az elkerülhetetlen fegyelmezés árát, ahelyett, hogy rövid távú érdekek oltárán áldozna.

Fontos látnunk és megértenünk, hogy a közösséget romboló bűnöket nem a vezető fedi fel, hanem a Szentlélek, az Ige alapján. Visszatetsző, ha egy vezető kutakodik a rábízottak életében, s még inkább az, ha embereket bérel fel, hogy ezt tegyék. Jézus azt mondja, hogy amikor eljön a Szentlélek, leleplezi a világ előtt, hogy mi a bűn, mi az igazság és mi az ítélet (Jn 16,8). A bűnök felfedése (leleplezése) tehát egyértelműen a Szentlélek munkája. Ebben ő nem kér és nem vár tőlünk segítséget.

A vezető feladata sokkal inkább rámutatni a felfedett bűnre, és azt mindenki előtt ismertté tenni. Nehémiás idejében is azzal kezdődött a bűnök leleplezése, hogy együtt olvasták Mózes könyvét. A fegyelmezési eljárás jól láthatóan nem emberi bejelentés, hanem isteni kijelentés nyomán indult el! A kettő között óriási különbség van, különösen a végkifejlet tekintetében. Felelős vezetőként tehát nem emberi bejelentésekre, hanem Istentől jövő kijelentésekre kell várnunk a fegyelmezés kérdésében is. Ez a fegyelmezés első és legfontosabb lépése.

A neheze azonban csak ezután következik. A felismert igazság fényében cselekedni kell, mert egy dolog felismerni az igazságot, és egy másik aszerint is élni! Isten azt mondja népének, ne keveredjenek más népek közé, és azok se keveredjenek közéjük. Amikor Isten népe áthágja ezeket a határokat, vétkezik és saját romlását készíti elő. Azt mondjuk, hogy a hajó helye a vízen van, a szárazdokkban igencsak siralmas látványt nyújt. De az a hajó, amelyikbe bejut a víz, veszélybe kerül, rosszabb esetben pusztulásra van ítélve. Isten igéje a Szentlélek által ezeket a veszélyes réseket fedi fel népe előtt. Arról beszél, hogy víz került a hajótestbe. Amikor ez megtörténik, a hajó kapitánya két dolgot tehet: vagy tisztelegve, feszesen állva megvárja, amíg a hajó elsüllyed (ami aligha Isten akarata), vagy halogatás nélkül lokalizálja a lyukat, és hozzákezd annak betöméséhez. Ez sohasem könnyű feladat, különösen akkor, ha hús-vér emberekről van szó. Arról nem is beszélve, hogy (érthetetlen módon) könnyen a legénység ellenállásába ütközhet.

A nép számtalan esetben vétkezett tudatosan Isten ellen. Ismerte a korlátokat, mégis áthágta azokat. Nehémiás idejében azonban nem erről volt szó. Akik egy évezreddel a történtek előtt éltek, ők még pontosan tudták, hogy mi Isten gondolata az ammonitákról és móábitákról, és azt is tudták, hogy miért az. Időközben Isten akarata „elfelejtődött”, és a nép korábbi ellenségéből észrevétlenül a néphez tartozó lett. Erre a tarthatatlan állapotra Isten szava hívta fel a figyelmüket, és emberi beavatkozás nélkül a Szentlélek kimunkálta bennük a döntést: kizártak Izraelből minden keverék népet. Bizonnyal húsz okot is fel tudtak volna sorolni, amiért nem teljesítik a hallottakat, ehelyett engedelmeskedtek. A probléma megoldódott.

Azonban vannak esetek, amikor maguk a vezetők válnak a probléma okozóivá, s ezáltal a fegyelmezés alanyaivá is. Eljásib pap egy volt a nép vezetői közül. Nehémiás távollétében egyezséget kötött Izrael ádáz ellenségével, Tóbijjával, aki ammonita volt. Hogy Eljásib tette mögött vajon tudatlanság, félelem vagy emberi számítás húzódik meg – nem igazán tudjuk. De azt tudjuk, hogy Tóbijját, aki ez esetben a külvilágot szimbolizálja, Eljásib bevitte oda. ahol csupa szent dolgot, adományokat, tömjént, edényeket, papoknak felajánlott ajándékokat tartottak. Ráadásul egy kamrát is berendezett neki, ezzel biztosítva számára a folyamatos bejárást. Hogyan lehetett ennyire érzéketlen a szent dolgokra egy pap? – kérdezhetjük. Ezen a ponton ötlik csak szemünkbe a két vezető, Eljásib és Nehémiás mentalitása közötti hatalmas különbség. Nehémiás alig lépi át Jeruzsálem kapuját, rögtön meglátja a kialakult visszásságot. Egy elkötelezett vezetőnek ezek szerint jó szeme van arra, hogy felismerjen minden visszaélést a szent dolgokkal kapcsolatosan.

Nehémiás nemcsak meglátni volt képes a bűnt, hanem ki is merte mondani róla, hogy az rossz! Ez igen bátor tett, különösen egy vezetőtárssal szemben! Pál apostol még Kéfást is a szőnyeg szélére állította, mert okot adott rá. Együtt evett a pogányokkal, de amikor megérkeztek a Jeruzsálemből való zsidó származású atyafiak, visszahúzódott, mert félt tőlük. Példája nyomán a vele lévő zsidók is képmutató módon viselkedtek, sőt képmutatásukba még Barnabás is belesodródott (Gal 2,12–13). De nincs tudomásunk arról, hogy ezután bármilyen feszültség maradt volna a két apostol között! Megtartották egymás iránti tiszteletüket. Odáig általában könnyen eljutunk, hogy észrevesszük a rosszat, amit felfed előttünk a Szentlélek, de mégis hallgatunk. Miért? Előfordul, hogy a felismerés után hamar elbizonytalanodunk, megrettenünk a várható következményektől, félünk a kapcsolatok megromlásától, vagy egyszerűen csak másra várunk, hogy megtegye helyettünk. A legrosszabb az, ha az időtől várjuk azt, amit nekünk kell megtennünk. Az idő semmit sem gyógyít meg, és nem hoz helyre, csak elmélyíti a válságot! Nehémiás ezért nem késlekedik egy percet sem. Felelős vezetőként két dolgot tesz. Kidobat a szent helyről minden oda nem való tárgyat és magát Tóbijját is, aki behozta azokat. Majd a megtisztított, megszentelt helyet újra megtölti oda való dolgokkal.

Amit Eljásib pap tett, csak az egyik jele volt a romlásnak, amivel Nehémiás találkozott, miután visszatért Jeruzsálembe. A nyilvánvaló bűnök megtörése rendszerint másokat is bűnök elkövetésére bátorít. „Még Barnabás is...!” Eljásib bűne vétekre csábította az elöljárókat, akik bár a vezetésnek egy másik szintjén, de felelősséggel tartoztak a népért. Szinte hallom őket, amint megfogalmazzák következtetésüket: „ha neki szabad, akkor nekünk is”. Így arra ragadtatták magukat, hogy nem adták meg a lévitáknak járó részt. Ezzel nyilvánvalóan megsértették Istennek a lévitákra vonatkozó törvényét. A léviták a tizenkét zsidó törzs egyikének, Lévinek, Jákob fiának utódai voltak. A többi törzzsel ellentétben ők nem kaptak saját területet Kánaán elfoglalása után. Feladataik elsősorban a második templom idején végzett szakrális tevékenységekre terjedtek ki. Ezért cserébe tizedet kaptak a többi törzstől. Ennek visszatartása többek között a léviták létbiztonságát veszélyeztette. Az adakozás elmaradásával közvetett módon olyan helyzetet idéztek elő, ami lehetetlenné tette a szolgálat megfelelő szintű elvégzését. Az adakozás elmaradása egyet jelentett az Isten házától való elfordulással. A kettő között általában is egyenes arányosság figyelhető meg. Az Úr háza iránt felelősséget érző vezető nem hagyhatja figyelmen kívül az adakozás területén megjelenő visszásságokat sem. Malakiás próféta is keményen lépett fel ezzel a lélekromboló jelenséggel szemben (Mal 3,6–12).

A tized visszatartásának igen komoly következményei lettek. Mivel a lévitáknak nem volt meg az Isten által rendelt „bevételük”, létbizonytalanságba kerültek, és elszökdöstek a maguk mezejére (4Móz 35,1–3). Tény, hogy ezek után már nem az elsődleges feladatukat végezték! Teheneket meg kecskéket legeltettek, miközben a templomban kellett volna énekelniük és végezni egyéb szolgálatukat.

Mit tett Nehémiás a helyzet orvoslása érdekében? Határozott lépésre szánta el magát: megszidta az elöljárókat. Ma azt mondanánk, hogy a szőnyeg sarkára állította őket. Vagy talán azt, hogy méhkasba nyúlt. Vezető emberekkel ujjat húzni mindig veszélyes, még akkor is, ha – mint Nehémiás esetében is – anyagilag független volt tőlük.

Miért nem az egész népet szidta meg Nehémiás, miért csak a vezetőket? Mert elöljárók, felelősek az általuk vezetett egész népért. Meg azért is, mert egy egész népet – már csak a mérete miatt is – igen nehéz lenne megszidni.

Nehémiás nemcsak a puszta számonkérésben jeleskedett, de maga is sokat tett a változásért! Ő gyűjtötte össze és állította vissza a helyükre a szétszóródott lévitákat. Meggyőzte őket arról, hogy a helyük az Isten házában van, és nem a mezőn! Ebben segítette őt az a tény is, hogy aki már egyszer szolgált az Úr házában, az egyrészt nem tudja könnyen elhagyni azt, másrészt fáj neki, ha távol kell lennie tőle, és örömmel tér vissza, ha hívják. Nehémiás mert, akart és tudott is fegyelmezni!

Újraszervezte az adakozás rendjét. Ez bizonnyal nehezebb feladat volt, mint visszahívni a lévitákat, hiszen ebben az esetben nem építhetett az elhívásra. Egy kohót sokkal több energiába kerül újra felfűteni, miután leállt, mint melegen tartani! Ezért nem is állítják le őket. A beszolgáltatott javakat nem Nehémiás kezelte, ez nem az ő feladata volt. A vezetők feladata a vezetés, és nem minden éppen adódó más munka elvégzése. Ennek jegyében Nehémiás négy, mások által megbízhatónak tartott embert nevezett ki, hogy kiosszák szolgatársaik járandóságát. Nehémiás mint első számú vezető katalizátorként vett részt ebben a folyamatban. A katalizátorra az jellemző, hogy képes úgy részt venni a folyamatban, hogy miközben felgyorsítja azt, ő maga nem használódik el.

Micsoda vezetői portré! Vajha Isten kegyelméből mindany- nyian ilyenek lehetnénk!

A motivációjáról mint legfontosabbról a legvégén beszél. Elmondja, hogy mindazt, amit tett, az Isten házáért vitte véghez. Amikor tehát a szőnyeg sarkára állította a papokat és a nép más vezetőit, azt nem személyes indíttatásra, legkevésbé sem sérelmei miatt tette. Senkit sem akart legyőzni, háttérbe szorítani, kivéve a bűnt. Bátorságáért Isten sikerrel ajándékozta meg.

Kotán Béla

Ellentmondások

és személyválogatás

Jakab 2,1–13

A mai ember válogatós

Válogat az ételben, a ruhában, a házban, a kocsik között, a zenében. Válogat az iskolák, a kollégiumok között. Válogat a lányok között. Van egy ismert mondás: Az ember a sógorát nem választhatja meg. Nagyon nehéz egy válogatós emberrel együtt élni. Neki is problémát jelent, és másoknak is gondot okoz. Még nagyobb baj az, ha valaki személyválogató.

Például egy szülő az egyik gyerekét jobban szereti, ezért az ő hibáit enyhébbeknek látja, így elnézőbb vele, és enyhébb lesz a büntetés is. Ha valami kicsi jót tesz, sokkal többre értékeli, és nagyobb lesz a jutalom. Míg a másik gyerek hibáját egetverőnek látja, és mérték feletti a büntetés; ha valamit jól tesz, szinte észre se veszi.

Ha össze akarod törni a gyerekeid szívét, legyél személyválogató, különböztesd meg őket, és hangsúlyozd a köztük levő különbségeket!

Személyválogató vagy, ha kifejezed, hogy egyiket jobban szereted, mint a másikat, úgy, mint Ábrahám. Ha a lányod megérzi, hogy a fiaidat jobban szereted, ha a gyerekek rájönnek, hogy a kicsi a kedvenc, ha az egyik mindig okosabb, szorgalmasabb stb., akkor személyválogató vagy.

A mai ember sajátos módon, a maga érdekei szerint választja ki, hogy kivel érdemes kapcsolatot tartani, kivel nem.

A gyülekezetben is történhet válogatás. A hívő ember szeretné, ha ő állíthatna össze egy gyülekezetet, de az egy elég sajátságos gyülekezet lenne.

Atyámfiai, „ne legyen személyválogatás a ti hitetekben”, amely van a dicsőség Urában, a mi Jézus Krisztusunkban!

Nem lehet egyszerre valaki Krisztusban hívő és személyválogató. A Krisztusban való hit és a személyválogatás egymásnak ellentmond.

A testvérek – anélkül, hogy tudtak volna róla – személyválogatók voltak. De mivel Jakab tudott erről, egy szónoki kérdést tett fel: „Nem kerültetek-e ellentmondásba önmagatokkal, és nem lettetek-e gonosz szándékú bírókká?” Jakab azt várja, hogy felismerjék ezt, és változtassanak ezen.

Ellentmondásba kerültek önmagukkal. Ellentmondás volt az, hogy hívők és személyválogatók. Jakab több ilyen lehetetlen ellentmondást is feltár:

Egy forrásból édes és keserű víz? Egy hívő szájából áldás és átok? Egy hívő ember kételkedve imádkozik.

Egy hívő ember azért hallgatja az igét, hogy elfelejtse, és nem azért, hogy megcselekedje.

Hívő emberek összejönnek a gyülekezetbe, hogy ellentétben legyenek, és nem azért, hogy közösségben, egységben legyenek.

A leheletéletű emberek kérkednek elbizakodottságukban.

Némelyeknek van hitük, de cselekedeteik nincsenek.

Gazdag hívők, akik nem osztják, hanem visszatartják, felhalmozzák a kincseiket.

Azt mondja Jakab apostol, hogy ez kétlelkűség. Ez egy meddő élet. Halott hit. És meglehetősen kemény szavakat használ: „Szenteljétek meg a szíveteket, ti kétlelkűek” (4,8).

Az apostol sokakat kiprédikált, pedig ezt nem szeretik az igehallgatók. Van azonban egy mondás: „Akinek nem inge, ne vegye magára!” Jakab rendesen „osztogatta az ingeket”.

Képzeljük el azokat a gazdagokat, akik nem fizették ki a napszámos bérét stb., és hallották a levél felolvasását! Még jó, hogy nem volt jelen személyesen Jakab.

Az a bölcs és értelmes hívő, akinek az életében nincsenek ellentmondások. Akinek viszont a szívében keserű irigység és viszálykodás van, az szemben áll az igazsággal, mivelhogy minden, ami földi, testi és ördögi, az szemben áll azzal, ami pedig felülről való. A felülről való bölcsesség nem részrehajló.

Gonosz szándékú bírákká lettek

A gonosz szándékú bíró is ellentmondás. „Bíráitoknak pedig ezt parancsoltam abban az időben: Hallgassátok meg testvéreiteket, és igazságosan ítélkezzetek mindenkinek az ügyében, akár testvérével, akár jövevénnyel van dolga. Ne legyetek személyválogatók az ítélkezésben, a kicsit éppúgy hallgassátok meg, mint a nagyot. Embertől ne tartsatok, mert az ítélet Isten ügye!” (5Móz 1,16–17)

A bíró akkor bíró, ha nem személyválogató, ha nem lehet megvesztegetni, ha semmivel sem lehet befolyásolni, és embertől való félelem sincs benne. A bíróban, egy hívő emberben ne legyen semmilyen részrehajló szándék, se jó, se rossz!

Pál írja Timóteusnak az 1Tim 5,20-ban:

„Akik vétkeznek, azokat mindenki előtt fedd meg, hogy a többiekben is félelem támadjon. Kérve kérlek Istenre, Krisztus Jézusra és a választott angyalokra, hogy tartsd meg ezeket előítélet nélkül, és semmit se tégy részrehajlásból. A kézrátételt ne siesd el senkinél!”

Bizonyos esetekben, amikor meg akarunk kímélni valakit a fájdalomtól, engedékenyek vagyunk, és ekkor személyválogatóknak bizonyulunk.

A levélben megszólítottak gonosz szándékú bírákká lettek. Hamis szempontok alapján ítélték meg testvéreiket.

Azt gondolták, hogy egy gazdag értékesebb, fontosabb Istennek és a gyülekezetnek, mint egy szegény. Ezért azt mondták nekik: „Ülj ide szépen, jól, kényelmesen!” Talán még a helyüket is átadták.

Nem gondolták, hogy egy szegény lehet hitben gazdag, és hogy Isten számára a szegények is ugyanolyan fontosak és értékesek. Ezért mondták: „Állj ott, vagy ülj ide a zsámolyomhoz...”, a lábtartómhoz. Az én lábaim alatt levő zsámolyomra. (Aranyos)

Nem gondolták, hogy Isten legalább úgy szereti őket, mint a gazdagokat, mert ő mindenkit egyformán szeret. De a gyülekezet kevesebb szeretetet fejezett ki a szegények iránt, mint a gazdagok iránt. Sőt megszégyenítették őket.

Jakab azt kérdezi, hogy ha már előítélettel vannak, nem inkább a gazdagok felé kellene előítélettel lenniük? Nem rájuk jellemző a hatalmaskodás? Nem ők káromolják Jézus nevét?

Akkor cselekesztek helyesen az írás szerint, ha betöltitek a királyi törvényt: ha szeretitek a szegényt is, mint magatokat. De ha személyválogatók vagytok, bűnt követtek el.

A személyválogatás: részrehajlás, kedvezés (protekció). Kedvez valakinek, tekintettel van rá. És annak megvan az oka is, hogy így viselkedünk.

Az előítélet: előre meghozott ítélet, elfogultság, mely alaptalan előnyben részesít a másikkal szemben. Ez olyan, mint a kétkarú mérleg. Amikor az egyik előnyben részesül, akkor a másik hátrányt szenved. Vegyünk egy példát! Többen részt vesznek egy pályázaton. Van, akinek van protekciója, és másoknak nincs. Mindenki beadja a pályázatát. Mikor dől el, hogy kit vesznek fel, kié egy összeg, kié egy munka? Már a beadás előtt. Néha már a pályázat kiírása előtt. Attól kezdve teljesen mindegy, hogy ki mit ad be, lehet az akár nagyságrendekkel is jobb. így esnek el sokan jogos lehetőségeiktől a személyválogatás miatt.

Ha bennem előítélet alakul ki valaki iránt, attól kezdve ő tehet bármi jót, esélytelen.

Egy gyülekezetben is ha kialakul az előítélet, attól kezdve bemerevedik a közösség élete. De jó lenne ledobni magunkról az előítéleteket! Kívánatos lenne kigyógyulni, hogy ne legyen személyválogatás a hitünkben, és hogy ne legyen semmilyen ellentmondás a hívő életünkben!

Ki, mi kelti fel az érdeklődésünket? Mi alapján különböztetünk meg valakit?

ApCsel 8,9–10: „Már régebben élt abban a városban egy Simon nevű férfi, aki varázslással foglalkozott, és ámulatba ejtette Samária népét, mert valami igen nagynak állította magát. A város apraja-nagyja hallgatott rá, és azt mondták: »Ő az Isten Hatalmasnak nevezett ereje.«” Hallgattak rá, mert varázslásával már jó ideje ámulatban tartotta őket.

Ti arra figyeltek (arra tekintetek rá), aki a fényes ruhát viseli. Itt egy ilyen szót használ az apostol: rámered valamire, bámul valamit (kedvteléssel, szánalommal vagy elfogultsággal néz rá).

Már ott eldőlt, hogy hogyan fognak viszonyulni hozzá, amikor és ahogyan ránéztek.

Gyakran nem is azon dől el a dolog, hogy ránézésre milyen valaki, hanem azon, hogy nekünk milyen szívünk van. Ha részrehajlással van tele a szívünk, akkor minden gazdag emberen el fogunk ámulni. Már az elárul minket, ahogy rátekintünk valakire.

A ti figyelmeteket lebilincseli egy fényes ruha és egy aranygyűrű?

Zsid 13,7: „Ne feledkezzetek meg vezetőitekről, akik az Isten igéjét hirdették nektek. Figyeljetek életük végére, és kövessétek hitüket!”

Fil 3,17: „Legyetek követőim, testvéreim, és azokra figyeljetek, akik úgy élnek, ahogyan mi példát adtunk nektek!”

1Pt 3,3: „Ne a külső dísz legyen a ti ékességetek, ne a hajfonogatás, arany ékszerek felrakása vagy különféle ruhák felöltése, hanem a szív elrejtett embere a szelíd és csendes lélek el nem múló díszével: ez értékes az Isten előtt. Egykor a szent asszonyok is, akik az Istenben reménykedtek, így díszítették magukat: engedelmeskedtek férjüknek.”

Akkor vagyunk jó lelkiállapotban, ha az ilyenek keltik fel a figyelmünket, és az ilyeneket tekintjük lebilincselő, követendő példának.

Mi befolyásol, mi tehet minket személyválogatóvá?

A rokoni kapcsolat. Egy lelkipásztortól még inkább elvárható, hogy ne legyen személyválogató, és ebben – sok esetben – van egy előnye a gyülekezet több más tagjával szemben, hogy nincsenek helyben rokonai.

De minden más befolyás hat őrá is, és ezekben nagy bőséget találunk:

- • a bűn elhallgattat,

- • hamis szempontok alapján osztályozunk,

- • a pénz, a megvesztegetésre szánt ajándék,

- • egy korábbi viszonzásra váró segítség,

- • egy remélt segítség (még jól jöhet nekem!),

- • hízelgés, dicséret,

- • rokonszenv (szép-csúnya, kövér-sovány),

- • származás (egy népből, egy faluból származás).

Többféle módon jelentkezhet a személyválogatás

Mi különböztetünk meg másokat, az egyik számára előnyösen, a másik számára hátrányosan. Magunk számára igényeljük a megkülönböztetést másoktól.

Mk 10,35–37: „Ekkor hozzálépett Jakab és János, a Zebedeus két fia, és így szóltak hozzá: »Mester, szeretnénk, ha megtennéd nekünk, amit kérünk.« Jézus megkérdezte tőlük: »Mit szeretnétek, mit tegyek meg nektek?« Ők pedig ezt mondták neki: »Add meg nekünk, hogy egyikünk a jobb, a másikunk a bal kezed felől üljön majd dicsőséges uralkodásod idején.«”

Add meg nekünk, a tizenkettőből kettőnek, hogy mi legyünk a két legfontosabb helyen! Jézus, bánj velünk megkülönböztetve! Tégy köztünk különbséget a mi javunkra!”

Mk 10,41: „Amikor ezt a tíz tanítvány meghallotta, megharagudott Jakabra és Jánosra.”

Igényeljük mások javára a másoktól eredő megkülönböztetést!

Mt 20,20: „Akkor odament hozzá a Zebedeus fiainak anyja fiaival együtt, leborult előtte, és kérni akart tőle valamit.” Nem élhetünk vissza megkülönböztetett helyzetünkkel.

Ef 6,9: „Ti pedig, urak, ugyanígy bánjatok velük, hagyjátok a fenyegetést, mivel tudjátok, hogy él a mennyekben az Úr, aki nekik is, nektek is Uratok, és aki nem személyválogató.” Nekünk nem megkülönböztetni kell az embereket, hanem azon fáradozni, hogy a különbségek eltűnjenek.

A korinthusiak rossz példáját találjuk Pál levelében: a hívők összejöttek szeretetvendégségre, agapéra, és „...az egyik éhezik, a másik pedig megrészegedik. Hát nincsen házatok, hogy ott egyetek és igyatok? Vagy megvetitek az Isten gyülekezetét, és megszégyenítitek azokat, akiknek nincsen? Mit mondjak erre? Dicsérjelek ezért titeket? Nem dicsérlek” (1Kor 11,21–22) – mondja Pál.

Példaértékű magatartás

Az Úr Lelke által formált testvérközösség örök érvényű példája: „A hívők egész gyülekezete pedig szívében és lelkében egy volt. Senki sem mondott vagyonából bármit is a magáénak, hanem mindenük közös volt. Az apostolok pedig nagy erővel tettek bizonyságot az Úr Jézus feltámadásáról, és nagy kegyelem volt mindnyájukon. Nem volt közöttük egyetlen szűkölködő sem, mert akiknek földjük vagy házuk volt, eladták azokat, az eladott javak árát pedig elhozták, és letették az apostolok lába elé, azután szétosztották mindenkinek úgy, ahogyan szüksége volt rá.” (ApCsel 4,32–35)

E. S. Atwood

A megtérők képzése

Egy dolog embereket megtérésre vezetni, de egy egészen más dolog képezni őket. Mivel sok lelkész nem veszi komolyan ezt a tényt, ezért kudarcot vallanak a gyülekezetépítés dolgában. A látogatók száma nem mindig egyenes arányú jelzője a gyülekezet erejének. Az erő nem a számokban van, hanem a jellemben. Amikor Gedeon összegyűjtötte az összes katonáját a midjániták és az amálekiták elleni háborúra, „az Úr ezt mondta Gedeonnak: Sok ez a nép, amely veled van. ” A lecsökkentett számú sereg nagyobb hatékonyságot ért el.

Egy ébredés nagyon sok felelősséggel jár együtt. Új kötelezettségekkel terheli meg a lelkészt és a tagokat. A megtérők gyarapodásával együtt jönnek fel a kérdések: „Mit kellene tennünk ezekkel a friss hitvallókkal? A rendelkezésre álló emberanyagból hányan rostáltatnak majd ki, és hányan lesznek hűséges tagokká?”

Ha az ébredés nagyságát azon mérik le, hogy milyen sok megtérőnek kellene lennie; ha a gyülekezet teljes figyelmét az az egy dolog foglalja le, hogy legyenek megtérők, nem törődve azzal, hogy éretté is váljanak; ha azt feltételezik, hogy ha nincs megtérés, akkor a gyülekezet nyilván nem csinál semmit; ha nincs hangsúly fektetve a növekedésre, ha nincs értéke az ismeretnek és a jellemnek, és nem élnek annak tudatában, hogy egyetlen keresztényt megfelelően gondozni és tanítani annyit ér, mint száz megtérőt megnyerni akkor egy végzetes és ártalmas gondolkodás fog uralkodni a gyülekezetben.

Valójában milyen lehangoló, hogy tényleg az a kép veszi be magát az elménkbe, hogy reményeink megvalósulásaként tömegek térnek meg, akikkel szinte mit sem kell törődnünk, mégis egy év múlva már senki meg nem mondaná róluk, hogy nem régóta hitvalló hívők!

Éppen ezért helytelenek az ébredési elméletek. Ha azt válaszoljuk, hogy nem az ébredések hibája, hogy a gyümölcsei nem tartósak, hanem a gondozás hiánya, akkor is a körülményeknek olyan hatása van, hogy mindenféle különleges betakarítási eljárás gyanúját ébreszti fel.

Még az sem lenne túl erős, ha azt mondanánk, hogy ha a gyülekezetek minden kötelezettségüket lerónák a megtérők felé, ez a világ már a Krisztusé lenne. „Legeltesd az én bárányaimat! Legeltesd az én juhaimat!”, azaz a pásztor feladatát kell számukra elvégezned, védeni őket, táplálni őket, ami minden keresztény vezető számára parancsolat. Mi pedig megkérdőjelezzük, hogy az egyházak egyáltalán elkezdték-e már felfogni annak jelentőségét, hogy Jézus bárányai, a nyáj fiatal tagjai felé milyen feladat van számunkra letétbe helyezve. Ebből a szempontból nézve pedig az ébredések hasznának a fele elveszett.

Ennek a gondolatnak a fontosságát tovább fokozza, ha figyelembe vesszük, hogy a megtért életének ezen szakasza alakítható, formálható. A viasz most meleg, készen várja a pecsétet, az agyag nedves, és a fazekas keze akarata szerint formálhatja. Viszont ahogyan csak egy gyermekkor van, úgy csak egy megtérési időszak, és ami ez alatt az idő alatt formálja a személyiségét, az sokkal döntőbb jelentőségű az életében, mint ami ezek után történik vele. Az ilyenkor kapott tanácsok és útbaigazítások mértéke fogja meghatározni, hogy milyen jó dolgokat fog megvalósítani az életében.

Mondanivalónkat megpróbáljuk besűríteni néhány olyan javaslatba, amelyek hasznosak először is a tanácsadónak, másodszor pedig magának a megtértnek is.

I. A pásztor és a tagok kötelességei

A megismerkedés az első kötelesség. Nagyobb gyülekezetekben, főleg városon nem könnyű közelebbről megismerni az érdeklődők egy-egy új csoportját. Mondhatjuk azt, hogy soha nem lesz belőle igazi megismerés? Mondhatjuk azt, hogy egy gyülekezet tagjai nem ismerik egymást – még annyira sem, hogy felismernék egymást az utcán? Pedig ez a helyzet, és ha a gyülekezet egy család, micsoda furcsa ez a család, és hogyan jöhet itt létre kölcsönös felelősség és ragaszkodás?

Mindezek után különösen a pásztornak keresnie kell az ismerkedési lehetőségeket az új megtértekkel, és minél közelebbi ez a kapcsolat, annál jobb. Jó, ha vezet egy listát ezekről az emberekről, amit akár magával is hordhat, hogy bármikor átfuthasson rajta megkönnyítve ezzel a megismerést. Amennyire ez lehetséges, ennek igaznak kell lennie a gyülekezet régebbi tagjaira is.

A tanítás a következő. A gyermekeknek szükségük van a tanításra. A gyülekezet a kinevezett tanító, kiemelkedően ebből a pásztor. Ezért kell barátkozók óráját tartani, nemcsak az ő kölcsönös épülésük miatt, hanem a pásztori gondozás és útbaigazítás miatt is. Ez a szent feladata a szolgálattevőnek, hogy találkozzon a tanítványokkal, és hogy tanítsa őket az Isten országának dolgaira. Látni fogja őket a vasárnapi iskolában, a bibliaiskolában, hogy még mindig szükségük van tanításra. Mi ezt mindig a megtértek lelkére kötjük, és látjuk megvalósulni. Ha nem is a vasárnapi iskolában, de a legjobb alkalom ezt bemutatni nekik, mikor egy új életre kezdenek berendezkedni. Nettletonról mondják, hogy nagy erőfeszítéseket tett annak érdekében, hogy az új megtérteket a keresztény hit alapjaira megtanítsa. Gyakran szervezett olyan alkalmakat, amelyek kimondottan az ő épülésükre voltak. Ezeken a találkozásokon családias hangulatban magyarázta és juttatta érvényre az evangélium tanításait. Ennélfogva a fiatal megtértek meggyökereztek, táptalajuk lett az igazság, és állhatatosakká váltak a hitben. Ilyen módon egymást is megismerték, ugyanazt a tanítást kapták, és ugyanazzal a lélekkel itattattak meg, miközben a testvéri egység formálódott ki közöttük.

Daniel A. Clark tette azt az észrevételt néhány megtérttel kapcsolatban, hogy mintha nem tudnák, mikor tértek meg, ki térítette meg őket, vagy miért tértek meg. Az ilyenfajta növekedés, ha ez egyáltalán megmaradt, csak gyengítené a gyülekezetet. A hiányos oktatás akadályozza az új természet növekedését, mivel az igazság az az eledel, amin növekedni lehet. Ahol a vallásos személy erőtlen, általában azért van, mert kezdettől fogva elhanyagolták vagy rosszul tanították. Van még itt továbbá egy borzasztó bűnösség nagyon sok pásztor részéről. Egyszerűen aggasztó azt látni, hogy milyen kevés törődő oktatásban részesítik a megtérteket.

Jó lenne, ha a pásztorok az elkövetkezendő megújulási összejöveteleken lefektetnének és törekednének egy szisztematikus tanítási tervre a megtérők számára, ami átöleli a keresztény evidenciákat, a Szentírás főbb tanításait, az egyház hitvallását és a szövetség ígéreteit, amelyeket a magunkénak vallunk. Az egyház egy tagjának sem lehet hatalmában azt mondani, hogy a hitvallást senki nem mondta el nekem, mielőtt a gyülekezethez csatlakoztam volna. Van benne néhány dolog, amit nem hiszek el, és ha tudtam volna, hogy érti ezt az egyház, akkor be sem teszem a lábam.

A tagságba befogadás ismét egy feladat a gyülekezet részéről. Minden megtérőt bátorítani kell a megfelelő időben hitének nyilvános megvallására! A vélemények különböznek, hogy ez a vallástétel mikor történjen meg. Ezt minden gyülekezetnek magának kell eldöntenie, és nincs minden helyzetre alkalmazható szabály. Lehetnek elhamarkodott, éretlen megvallások is, de előfordulhat túlságosan késlekedő is.

A figyelő gondoskodás egy következő feladat. Egy gyülekezetnek látnia kell a fiatal tagok érdeklődését, tudni, hol vannak, mik a szokásaik, kísértéseik, veszélyeik, kételyeik, szívük állapotára hogyan hat a hitük, az imádság lelkülete és hasonlóak.

Ha látjuk, hogy félresiklanak, akkor figyelmeztetjük és buzdítjuk őket. De mindezt teljes kedvességgel és belátással, gyengéden kell tenni. Egy fiatal megtért szíve érzékeny, és könnyen megszomorodik, egyeseket sokszor már egy nem kedves nézés vagy szó is teljesen hátravet, akár egy életre.

Szabályként mondható, hogy ha a megfelelő tűrés nincs megengedve a tapasztalatokban fiataloknak, az káros, és a túl sok panaszkodás rájuk megengedhetetlen.

A megtértek legjobb esetben is lelkileg gyermekek, és ha valaki felvállalja, hogy beszél a gyülekezet új tagjainak hiányosságairól, sokkal inkább kívánatos a figyelő segítés, mint hogy kárhoztatnánk őket, mivel ez a gyümölcsözőbb amellett, hogy ez kedves Istennek.

II. Hasznos dolgok, amelyeket szem előtt kell tartanunk új megtértek esetében

1. 1. A hívő személyiség ilyenkor önt formát. Gyakran az első lépések a legdöntőbbek. Rájuk nézve legyen ez a legsürgetőbb gondolatod: az a kegyességi gyakorlat, amit elsajátítanak az első hónapokban, nagy valószínűséggel végigkíséri őket életükben. Egy megtérő első hat hónapban szerzett tapasztalata általában megmutatja, mi lesz belőle. Ha elmondod nekem, hogy akkor milyen, én elmondom neked, hogy milyen lesz azután.

2. 2. Részesítsd (vasárnapi iskolai) képzésben!

3. 3. Figyelj, hogy látszanak-e gyengülés jelei!

4. 4. Előző rossz szokásokból adódó, őket körülvevő bűnök nem hálózzák-e be őket?

5. 5. A növekedés az élet hatalmas törvénye, legyen az állat vagy növény, és nekik is az a természetes, ha növekednek a kegyelemben és Jézus Krisztus ismeretében. A megtérésnél a hatalmas munka csak elkezdődött, és az új élet növekedése bizonyítja, hogy születés lesz belőle vagy vetélés, egy élet létrejötte, és nem halál. Ennek a növekedésnek pedig napról napra és évről évre folytatódnia kell. Nem a halott múlt, hanem az élő jelen, ami bizonyságot tesz rólad Istennek.

6. 6. Az önmegtagadás gyakorlása. Azok a bűnök, amelyek a legkönnyebben megkörnyékeznek, újból hamar felütik a fejüket, az összetört kedélyállapot által újra uralmat fognak követelni maguknak, a gyenge pontjaidat újra meg fogja rohamozni a lelkek nagy ellensége, a felelősség elrettent, a jólét hívogat a semmittevés karjaiba, és az Úr hívására hitetlen félénkség suttogja füleidbe kifogásait.

7. 7. Megtértek és hasznosak abban a munkában, hogy másokat Krisztushoz vezessenek. A vallástétel nem egy kényelmes dolog. Ha Krisztus az ő bővölködő kegyelmének gazdagságából elhívott téged az ő királyságába, ha egyszer a szolgálatába álltál, akkor ez az első kérdés: Uram, mit kell tennem? Az ő hitvallói között nem akar naplopókat látni.

8. 8. A céljuk feljebbvaló. A Szentírásnak kell mértékadónak lennie számukra, Krisztus pedig a példakép. Ha a gyülekezetbe kerülők elé rögtön egy alacsony mérce kerül a növekedés helyett, akkor elkerülhetetlen hanyatlás fog következni, amíg a testvérek a rendellenes állapotot meg nem kérdőjelezik, és meg nem kérdezik, hogy miben többek ők a világnál. De ha a célod magasra helyezed, emlékezve arra, hogy nem a magadé vagy, hanem áron vétettél, Krisztus drága vérén, akkor a Szentlélek segítségével jó vallástevő leszel, és sok gyümölcsöt teremsz az Isten segítségével.

9. 9. Az alapelv – nem érzelmek –, hogy igazgassuk őket. Sokan nagyon lelkesek a hitet illetőleg, ha a kedvük is ezt támasztja alá, amikor jó hangulatban vannak, de ezt nem következetesen teszik és építik be az életükbe. Akkor vannak jól, amikor az érzéseik is túláradóak. Ez nem az igazi hit. A megtértek legyenek rá megtanítva, hogy a kegyesség nem azt jelenti, hogy mindig a nagy érzelmek tetején lovagolunk! Sokkal inkább jelenti azt, hogy egy meghatározott döntéssel és céllal a szívünkben Istent szolgáljuk, meghatározott alapelvek szerint az ő akaratának engedelmeskedve.

10. 10. Önmagukról és javaikról való lemondás. Nem szabad abban a gondolkodásban hagyni őket, hogy bármi is az övék, az idejük, a javaik, a befolyásuk, a képességeik, a testük vagy a lelkük. Amikor Isten alá rendelted magad, ezt önként tetted meg, hogy ő örömére rendelkezhessen veled. Nincs meg a jogod, hogy egy órádat is a sajátodként töltsd el, nincs jogosultságod bármerre menni, vagy csak magadra gondolva cselekedni, de mindezeket Isten rendelkezésére kell bocsátani, és az ő dicsőségére használni. Ha nem, akkor Istent lopod meg, és nem várhatod, hogy az Istennel való életed virágozzon.

11. 11. A lelkiismeretüket tartsák olyan érzékenynek, amilyen az most! Egy néhány hónapon belül, ha rendszeres tanítást kapnak, illetve rendszeresen járnak gyülekezetbe, a lelkiismeretük olyan finoman kiegyensúlyozott lesz, hogy szinte egy tollpihe súlya felborítja. Ha csak elhangzik, hogy „az Úr akarata”, máris készek megtenni, bármi is legyen az.

12. 12. Mértékletesek legyenek mindenben, ha dohányoztak vagy alkoholizáltak, akkor azt fel kell adni! Dr. Nettleton mondta: Különös figyelmet fordítottam rá, és megállapítottam, hogy sokak hanyatlásának a kezdete a világgal való túlzott azonosulás volt. A mértéktelenség bűne azonban már több problémát és becstelenséget okozott Krisztus számára, mint amennyit megnevezhetnénk. Mindenesetre késztessük a megtérteket, hogy tartsák az elkötelezettségüket! Ha a pásztorok így viseltetnek az elejétől fogva, akkor a rossz szokások nem tudnak beférkőzni. Amennyiben pedig figyelmen kívül hagyják, akkor siránkozhatnak, hogy már túl késő.

13. 13. A hitüknek minden dolgukban meg kell nyilvánulnia. Legalább olyan szentnek kell lenned, legalább olyan ébernek, legalább annyira az Isten kegyelmét kell megcéloznod, és legalább annyira őszintének és ünnepélyesnek kell lenned életed mindennapi dolgaiban, mint amikor a kegyelmi trónhoz járulsz. Isten ezt követeli meg!

14. 14. Legyenek rendszeresek az istentisztelet és más hétközi alkalmak látogatásában!

15. 15. Ne legyen nap, amit hagynak úgy eltelni, hogy ne legyenek személyes imaközösségben Istennel! A csendeskamrában elválik a csata győzelme vagy bukása.

16. 16. Őrizkedjenek a világi társaságoktól és a világi élvezetektől! „Melengethet-e valaki kígyót a kebelében, hogy az előbb-utóbb meg ne marná?”

17. 17. Ne hasonuljanak a világhoz!

18. 18. Ne hanyagolják el a Szentírás tanulmányozását! A Krisztus iskolájába járásnak nem a törvény alá rendeltség a lényege, hanem az evangélium, hogy az ő szolgálatára képes legyél, aminek a forgatókönyve a Biblia. Olvasd! Tanulmányozd! Egy-két pillanatnál nem igényel többet az, hogy egy ige megragadjon az elmédben minden reggel, ami egész napon át kísérhet. Tedd ezt, és egy év alatt egy 365 igéből álló kincstárad lesz! Mennyi ez tíz év alatt? Nem kevesebb, mint háromezer-hatszázötven!

(...)

Mindezeket a célokat a képzés folyamatában hogyan lehet a legeredményesebben elérni? Ahogyan a módszereket is, a pásztor ítélőképességére kell bízni. Erre azt lehet mondani, bármilyen módszerek is legyenek, megkülönböztetőnek kell lennie, sajátságosnak, vonásaiban személyesnek. A prédikáció megtesz egy néhány dolgot, egy szabadabb formájú tanulás hangsúlyozása többet fog tenni, de egyik sem elegendő szükséghelyzetben. Általános szabályként állíthatjuk, hogy semmilyen próbálkozás nem bizonyult még olyan hatékonynak, mint a megtértek csoportjának tartott tanítás, találkozás hétről hétre, azt a szókratészi módszert követve, hogy kérdésre válasz következik. Ekképpen felszínre jönnek a különböző személyes meglátások is, a téves értelmezéseket ki lehet javítani, míg mindannyiuk számára biztosítva van a többiek tapasztalatának a haszna. Míg a gyakorlat nem igazol egy használhatóbb módszert, addig legyen ez a legszéleskörűbben használt, hiszen a legreménytelibb, és az eddigiek közül a leggazdagabban gyümölcsöző!

Amennyiben néhány túlterhelt lelkipásztor azt kifogásolná ezzel a tréninggel kapcsolatban, hogy még inkább csak leterhelné az idejét és energiáját, a válasz az lehet, hogy az efféle munka gyümölcsének figyelembevétele elegendő ösztönzés lehet arra, hogy mégis sikerre vigyék. A művészet évkönyvében van leírva, hogy a szobrászok hónapokat töltöttek el azzal, hogy kőbányáról kőbányára jártak megtalálni azt a megfelelően kristályos és hibátlan tömböt, amiben méltó módon kiábrázolhatták az ideáljukat, ezután pedig hónapokat és éveket hagytak arra, hogy szépen lassan átformálódjon a nyers kő a körvonalak kecsességébe, a vonások kedvességébe, amely megjelenik a márvány elmúlhatatlan fehérségében, az a gyönyörű álom, amely megtöltötte a gondolataikat. Biztos az is, hogy a halhatatlan lelkek Krisztushoz hasonlóvá formálásának munkájában még több ösztönzés van. Az a remény, hogy a ránk bízottakat végül is tökéletesen és szeplőktől mentesen tudjuk Atyánk elé állítani, elég, hogy bátorítson minket a kitartásra és a hosszú, kemény munkára. Ha pedig a nehézségek között tanácstalanul, az emberi természet gyengeségében újra és újra azt vesszük észre, hogy ezt kérdezzük: „Ki elégséges mindezekre?”, lezárva az önmagunkkal szembeni bizalmatlanságot, a keresztény bizalom édes követelése érvényesül abban, hogy „mindenre van erőm a Krisztusban, aki engem megerősít”. Bízom benne, hogy ez az írás eléri a célját, és Isten egyházát egy jobb megértésre segíti az ébredések szemléletével kapcsolatban.

Fordította: Hégely Sándor

ÉBREDÉSEK ISTEN NÉPE SORAIBAN 2006/3 8–12. o.

ÉBREDÉSEK ISTEN NÉPE SORAIBAN 2006/3 8–12. o.

ÉBREDÉSEK ISTEN NÉPE SORAIBAN 2006/3 8–12. o.

Steiner József

A keresztények és a kultúra

Missziói lehetőség a 21. században

Az országunkban végzett reprezentatív és kevésbé reprezentatív felmérések egyaránt mutatják, hogy a hitvalló keresztények száma nagyon alacsonyan van, sőt sok egyház esetében erős visszaesést mutat. Ugyanez a helyzet akkor is, ha a kérdés csupán annyi, hogy „Rendszeres templomba járó ön?” vagy „Hitelesnek tartja-e az egyházat?”.

Amiről ezek a statisztikák egyértelműen szólnak, az az, hogy egy történelmi fordulóponthoz érkezett a kereszténység. Nemcsak a statisztikák jelzik ezt számunkra, hanem azon tény is, hogy a keresztény egyház talajt veszítettnek érzi magát a legtöbb európai országban, hogy tömegek süllyednek keresztényellenes cinizmusba és apátiába, és hogy közösségi és egyéni tapasztalatunk is, hogy más vallások és spirituális formák nyernek teret azon emberek között is, akik korábban többé-kevésbé elkötelezett gyülekezeti tagok voltak Krisztus-hirdető felekezetekben.

Egyházi katarzis a 21. században

Mindez elvezet bennünket a 21. század nagy, egyházi katarzisához. Katarzisnak nevezzük az olyan élményeket, amelyek az embert életének teljes vagy részleges megváltoztatására vagy erőteljes megerősítésére sarkallják, nemcsak értelmileg, hanem érzelmileg is. A katarzis tehát lehet egy nagyon erős, negatív élmény is, mégis lehet pozitív kihatása. Amikor azzal kell szembesülnünk, hogy a jelenkori keresztény berendezkedés és struktúra a „halálán van”, akkor mi, akiknek fontos az Isten egyháza ezen a földön, katartikus élményt élünk át, mégpedig nagyon fájdalmas módon.

Klaus Douglass fogalmazza meg ezen átélésünket a maga empirikus voltában Jürgen Moltmann évtizedekkel korábban megfogalmazott tételeire hivatkozva: az egyház relevancia- és identitáskrízisben van.1 Ennek a társadalomban való megnyilvánulása, hogy a ma egyháza elveszítette a kapcsolatát az emberekkel. Nem beszéljük a ma emberének nyelvét, nem segítünk problémái megoldásában, és elutasítjuk kultúráját. Ez már csak azért is tarthatatlan, mert Moltmann kifejezésével élve „Isten van a dolgok végén”. Ezért is ismerjük őt a reménység teológiájának megfogalmazójaként.

Éppen ezért jelenthetjük ki, hogy valójában jelenlegi krízisünk alapvetően jó hír. Mert a krízis nem egyenlő a katasztrófával. A krízis még segítségünkre is van abban, hogy

a) segítsen nekünk szembenézni helyzetünkkel,

b.) segítsen változtatni mindazon, ami a mi kompetenciánkba esik Isten népe e világi mozgása területén. Azaz itt az idő a változtatásra, valami újra - azaz régi-újra!

Az egyház és a világ kapcsolata

A jelenlegi keresztény gondolkodók, az ekkléziológia megújításán munkálkodó teológusok és a gyakorlati missziói szakemberek egyre inkább abban jutnak konszenzusra, hogy a küldetésünk betöltésének sine qua nonja (elengedhetetlen feltétele) a világhoz és a kultúrához való viszonyulás autentikus értelmezése. Ahogyan dr. Gene A. Getz fogalmaz: „Az egyháznak tisztában kell lennie azzal, hogy milyen hatással van a kultúránk az életstílusunkra, különösen is a fiatalok életére.”2 Getz professzor, a Dallas Teológiai Szeminárium tanára képzett teológusként, ugyanakkor egy helyi gyülekezet lelkipásztoraként^3 azt javasolja, hogy az egyházat és benne a gyülekezet építését három szemüvegen át nézzük:

1. 1. a Biblia szemüvege,

2. 2. a történelem szemüvege,

3. 3. a kultúra szemüvege.

Mert „a kultúra rideg valóság”,4 nem szabad figyelmen kívül hagyni.

Végletes viszonyulások

A keresztények sokszor nagyon szélsőségesen viszonyulnak a kultúrához. Az egyik oldalról tapasztalható a szinkretista hozzáállás. Akik ezt képviselik, azok arra hajlanak, hogy mindent egybeötvözzenek. Az természetes, hogy szekuláris elemek kerülnek összevegyítve a szakrálissal, de az sem ritka, hogy idegen szakrális elemeket emelnek be bármiféle megvizsgálás, szűrés nélkül a keresztény közösségi és egyéni életgyakorlatba.

A másik véglet a szektariánus hozzáállás. Az így gondolkozó hívőnek semmi sem elég tiszta. Az ilyen egyházban, gyülekezetben a tiltásalapú vezetés és a félelemalapú hitélet jellemző. Ezek az emberek nagyon gyakran egy-egy eszközt tesznek felelőssé a bűnkérdésben vagy egyéb, bekövetkezett bajok esetén. (...)

Végletes viszonyulások: a „minden szabad” és a „minden tilos” elvek jelzik a két szélsőséges végpontot. Ez a kérdéskör az élet sok területén két részre osztja az embereket. A liberalizmus-fundamentalizmus ékverő hatása ez. Gondol- junk csak a politikára! Családok, baráti körök, munkahelyi kollektívák hasadnak ketté az ebben a kérdésben kialakult csatározások során.

A harmadik út

A szinkretizmus és a szektarianizmus extrém válaszai között egy harmadik opcióra érdemes figyelni. Ez a szelektálás útja. Azaz nem csak a szinkretizmus mindent kritika néIkül befogadó, vagy a szektarianizmus mindent átgondolás néIkül elutasító attitűdje választható. Mit is jelent ez a szelektálás? Mark Driscoll megfogalmazása szerint a kultúrában található tényezők szűrését, alapvetően három csoportra való bontását:

- • amit befogadunk,

- • amit visszautasítunk,

- • amit „megszentelünk”.

Nézzük meg ezeket sorban!

1. Amit befogadunk

Hívő ember létünkre nem vetjük el azokat a dolgokat, amelyek nem közvetlenül a Bibliából vezethetőek le, vagy amelyekhez nem az egyház vezetett el bennünket. Például szolgálhat a vezetéstudomány sok eredménye, vagy a mai orvostudomány, a technológia. Ezen területeken nem keressük mindenáron a spirituális vonatkozásokat, hanem elfogadva, befogadva használjuk ezeket. Nincsen például „keresztény internetünk”, világhálónk. Ugyanazt a vezetékes illetve vezeték nélküli hálózatkomplexumot használjuk elektronikus levelezésünk bonyolításához, információszerzéshez, hanghívások bonyolításához, amelyet az „Isten nélkül élő világ és világi emberek” sokasága. Számítógépeink és telefonjaink nem hívő gyárakban, egyházilag kialakított vagy jóváhagyott munkahelyeken készülnek, és nem keresztény áruházakba megyünk ezeket megvásárolni. Elfogadjuk ezeket úgy, ahogyan vannak.

2. Amit visszautasítunk

Ezek nyilvánvaló alkotóelemei a bűnök, vagy közvetlen azokra vezető határátlépések, például a szexuális szabadosság a mai kultúrában. Nem mondhatjuk azt, hogy mivel a vadházasságok, a házasság előtti (vagy azon kívüli) szex nagyon elterjedt ma, akkor mi is elfogadjuk. Éppen ellenkezőleg! Az egyház egyik feladata mindig is az volt, hogy a morálisan megromlott korokban felhívta az emberek figyelmét Isten törvényeire, a bűn emberi kapcsolatokat tönkretevő és rabszolgaságba taszító átkaira. Így ma is szemünk előtt kell tartanunk egy ilyen csoportot, amelybe mindaz beletartozik, amit nem fogadhatunk be, nem értelmezhetünk át, amit el kell utasítanunk.

3. Amit megváltunk vagy megszentelünk

Ez a legérdekesebb csoport, mert ezzel kell a legtöbbet dolgoznunk. Mindazt ide soroljuk, amivel tennünk is kell valamit azért, hogy az Isten eszköze lehessen: ilyen például a zene, a szociális média: Twitter, Facebook, Google+, a filmművészet és oly sok más dolog. Ezek nem egyértelműen tiszta vagy szennyes dolgok, nem önmagukban jó vagy rossz tárgyak, eszközök, szellemi megnyilvánulások (művészet, tudomány stb.).

Misszionáló attitűd

Ha nem akarunk leragadni valamelyik végletes állásponton, akkor az energiát fog tőlünk igényelni. Akkor ugyanis nem a kényelmes, de sehová nem vezető üres kritizálást (és a másik végletekig folyamatos ostorozását) végezzük, hanem misszionáló attitűddel állunk a bennünket körülvevő világhoz. Erre biztat bennünket dr. Tim Keller, a Redeemer Presbyterian Church^4 vezető lelkésze, aki a misszionáló gyülekezet mozgalom egyik vezéralakjának számít. Ő arra biztat bennünket, hogy ne passzívan szemléljük a kultúrát, hanem kapcsolódjunk bele és alakítsuk. A New York Times megfogalmazása szerint Keller a legeffektívebb evangélista és pásztor New York Cityben azáltal, hogy felismeri a fiatal értelmiségiek kultúraformáló szerepét.

E világban – de nem e világból

Ebben rejlik válságunk megoldása, és ezért nevezhetjük ezt régi-új válasznak. Jézus Krisztus mondta a közelgő halála előtti úgynevezett főpapi imában:

„Én nekik adtam igédet, és a világ gyűlölte őket, mert nem a világból valók, mint ahogy én sem vagyok a világból való. Nem azt kérem, hogy vedd ki őket a világból, hanem hogy őrizd meg őket a gonosztól. Nem a világból valók, mint ahogy én sem vagyok a világból való.” (Jn 17,14–16)

Ezt szoktuk tömörítve így megfogalmazni: e világban, de nem ebből a világból.

Ez elvezet bennünket az egyház kettős jellegéről való felfogásunkhoz. Ahhoz tehát, ami a protestáns teológiai gondolkodás egyik sarokköve az ekkléziológiában: az egyház egyrészt a hit tárgya, ugyanakkor társadalmi entitás, valóság. Ez azt jelenti, hogy az egyház e világi megjelenését nem lehet elválasztani a transzcendenstől.

Ezen a ponton válik megkerülhetetlenné a jelen kultúrához való hozzáállásunk kérdése, – és meglátjuk, hogy a misszió és a kultúra kapcsolata kiemelkedően fontos. A kulturális antropológia meghatározása szerint ugyanis a kultúra egy adott társadalom mindazon ismereteinek, szokásainak, gyakorlatainak összessége, amelyek az emberi közösség összetartozását és fennmaradását jellemzik és biztosítják. Ma ezen területeken találhatóak az egyház és a társadalom mozgásterületei közötti szakadékok. Korábban részletkérdések okoztak fejtörést, mint például az egyházi zene és a világi zene kapcsolata, vagy az öltözködés. Mára így bővült ki a kérdés: mint keresztények hogyan viszonyuljunk a jelen kultúrához összességében?

Az elméleti és gyakorlati ekkléziológia gondolkodása egyre inkább erre konvergál, és felismeri: az egyház – és helyi gyülekezeteinek – társadalmi kihatását ez határozza meg az egyik oldalról (a másik, el nem hanyagolható oldal természetesen a mindenható Isten kegyelme, jelenléte és vezetése).

Keresztény viszonyulás a kortárs kultúrához

Figyelemre méltó a témában Gabe Lyons könyve, a The next christians^10. Ő a következőképpen szemlélteti a kortárs keresztény tagolódást témánk szempontjából:

Az általa tett megfigyelések jórészt alkalmazhatóak az európai, benne a magyarországi helyzetre is. Nézzük részleteiben!

A belterjes

A szeparatista főcsoporton belül a belterjes alcsoportba tartozó egyének elsődleges jellemzői:

- • bizonyos helyek elkerülése bármi áron,

- • más helyek preferálása („itt mozognak a hű keresztények” – mondják),

- • keresztény tevékenységek folytatása keresztény barátokkal,

- • a gyermekek csakis egyházi iskolába mehetnek, ha ez nem lehetséges, akkor az USA-ban divatos homeschooling-ot (otthon tanulás a szülő vezetésével) kell előnyben részesíteni, hogy ne keveredjen gyermekünk világi gyermekek közé,

- • az öltözködés tolakodóan hívő.

Érdemes ezen gondolatok fényében elgondolkodni C. S. Lewis vélekedéséről. Ő azt állította, hogy olyan, mint keresztény tevékenység, nincsen, nem is értelmezhető. A keresztény ugyanis nem melléknév, hanem főnév.

„Keresztény művészet csak abban az értelemben van, mint keresztény főzés. Lehetne ilyen szakácskönyvet írni úgy, hogy minél kevesebbet szenvedjenek az állatok, és kerüljük a luxus drága összetevőket. De ezenkívül semmiféle keresztény jellege nem lehet magának a főzésnek vagy az elkészült ételeknek. A tojás főzési folyamata ugyanaz egy keresztény és egy pogány számára...”6

Ezen gondolkodás mellett foglalt állást^7 dr. Dale Savidge is, aki a Keresztények a Színházban nemzetközi szervezet ügyvezető igazgatója, amikor arról kérdezték, hogy létezhet-e keresztény színházművészet.

A lényeg tehát, hogy az irodalmi mű vagy zene, amit keresztények keresztényeknek írnak, nem tartalmaz sem káromkodást, erkölcsileg szennyes dolgokat, de minőségben ugyanazok a követelmények jellemzik, mint a nem keresztény zenét vagy irodalmat.

A belterjes hívő további jellemzői:

- • könnyen hajlik mások megítélésére,

- • az életszentséget külső megjelenésben méri,

- • léteznek kiemelkedő „csúcsbűnök”: például a cigarettázás, a tetoválás viselése vagy készítése, esetleg éppen a vasárnapi autómosás.

A harcos ellenzéki

A szeparatista főcsoport következő alcsoportja a harcos ellenzéki keresztény. A következőkről ismerhetjük fel:

- • véleménye szerint a hitnek ott kell lennie a törvényekben, a törvényhozásban,

- • hangoztatja, hogy az állam dolga lenne az, hogy a keresztényeket megillessék a nekik járó jogok,

- • legyen törvény az abortusz ellen, továbbá az egyházak és gyülekezetek támogatásáról,

- • ha valami nincs a kedve szerint, akkor demonstrációk, aláírásgyűjtő akciók, bojkottok (kereskedelmi márkák, üzletek, pártok, kormányok ellen) formájában fejezi ki ellenérzéseit.

Ezen a ponton érdemes felhívnunk a figyelmet arra, hogy minden ilyen csoportban találunk értékeket, és korántsem állítjuk, hogy minden egyes jellemző valami rosszat, elítélendőt tartalmazna. Ezen felsorolások inkább az erősen súlypontozott vagy éppen a végletekig torzított véleményeket, megnyilvánulásokat jelzik az adott csoportnál.

Evangelizátor

A szeparatista főcsoport utolsó alcsoportja az evangelizátor.8 Az ilyen úgy végzi feladatát, mint egy masina:

- • tolakodó evangelizálás jellemzi,

- • minden helyzetben erre törekszik, még ha a másiknak nem is alkalmas,9

- • a bizonyságtétel mint az egyetlen lehetséges és hiteles cél áll előtte,

- • striguláz, átvitt értelemben, de akár szó szerint is: „Ma hány embernek mondtad el az evangéliumot?”

Beolvadó

Áttérve a másik véglet tanulmányozásába, nézzük meg a kultúrkeresztény főcsoport egyik alcsoportját, a beolvadó hívő példáját! Jellemzői:

- • ez a keresztény hisz Krisztusban, de az életvitelén ez :m fedezhető fel,

- • gondosan ügyel arra, hogy semmiben se tűnjön ki a megből, ne hívja fel magára a figyelmet, főleg hite miatt,

- • nagy részük „örökölte” a hitet,10

- • speciális gyülekezeteik vannak, ahol erőteljes üzenet nem szólhat, hanem az igény az, hogy legyen az istentisztelet egy kényelmes alkalom, ahol be lehet olvadni a hívők sorába,

- • a beolvadótól nagyon távol áll a személyes tanítvánnyá válás gondolata.

Filantróp

A kultúrkeresztény főcsoport másik alcsoportja, a filantróp hívő. Ő az, aki:

- • a jó cselekedeteket mint a hit alapját látja,

- • a jótékonykodást mindenek fölé helyezi,

- • célja segíteni az embereknek, de úgy, mint az egyetlen cél, közben a lelki élete minimális szinten mozog,

- • ingyenkonyhát üzemeltet, szociális segítségnyújtást végez, mert ez maga a krisztusi élet az ő számára.

Hogyan legyen az egyház jelen a világban?

Ezen megközelítéseket, attitűdöket listázva szemléletessé válik az a széles spektrum, amelyen elhelyezkedik a ma keresztényeinek sokasága. Lényegessé válik a kérdés felvetése: milyen az az attitűd, amely a teljes Írás fényében megáll Isten mérlegén? Hogyan álljon hozzá a küldetése tudatában lévő hívő ember a jelen kultúrájához? Hogyan legyen az egyház jelen a világban?

Lesslie Newbigin^11 így fogalmazta meg válaszát: „Az egyház léte – Isten jótetszése alapján – abban van, hogy részt vehet az ő expedíciójában.” Ez az expedíció mindenestül a jelen világ kultúrájában zajlik. Newbigin szerint „az evangélium a pluralista társadalomban”12 nem jelent mást, mint hogy a hívők közösségének már önmagában misszionáló jellege van az adott kultúrában. Azonban a kulcskérdés ezzel kapcsolatban az, hogy engedi-e az egyházi struktúránk jelenleg ezt a küldetésbetöltést?

A diplomáciai küldött

Hogyan legyen hát jelen az egyház a jelen világban? Ahogyan Jézus jelen volt, illetve jelen van. Applikálva ez azt jelenti, hogy mi úgy legyünk jelen a világban, mint Jézus Krisztus diplomáciai küldöttjei. Az ἀπόστολος szó egyik jelentése lehetőséget ad erre az értelmezésre. Ilyen diplomáciai küldöttként idegenben élünk, idegen országban létezve, a mindennapokban benne élve, táplálkozva, munkálkodva, de a küldő ország védelmében és törvényrendszerével a hátunk mögött.

Gondoljunk arra, hogy Jézus földön jártának idején is hasonló krízis volt jelen! Az akkori társadalom is hatalmas változásokkal birkózott. Nagyméretű szakadási tendenciák voltak jelen magában a zsidó népben is a különböző irányza- tok és politikai pártok között. Tapasztalható volt akkor is egyfajta „globalizációs” kultúrsokk a római kultúra betörésével és terjedésével.13

A zsidó nép irányzatokra esett szét: a farizeusok, a zeló- ták, az esszénusok bár egymástól nagyon eltérő csoportosulások voltak, mégis megtalálható bennük közös vonásként a kultúrához, világhoz való hozzáállásban a szeparatista beállítottság. A szadduceusok, heródiánusok pedig a liberális irányzat követői a világhoz való viszonyulásban, akiket beolvadási tendenciák, kultúrhívőség jellemez.

A helyreállító felfogás

A „restoration” (helyreállító) attitűd vallói leginkább az úgynevezett misszionáló gyülekezeti modellt helyeslők táborában találhatóak. Dr. Tim Keller^14, Gabe Lyons^14 és társaik egyaránt hangsúlyozzák, hogy a jézusi felfogás helyreállítása elengedhetetlen ahhoz, hogy az egyház betölthesse küldetését itt és most. Üzenetük, hogy ma is Jézus Krisztus szavaiban rejlik a járható út: „ebben a világban, de nem ebből a világból”. Fontos tehát a „hitélet” témája, de nem az az egyetlen motívum, elengedhetetlenül lényeges mellette a szépség, az igazság, a szeretet fogalma és ezek aktív munkálása a ma társadalmában.

Ennek kapcsán érdemes kiemelnünk, hogy igyekeznünk kell nem csak azzal foglalkozni, hogy miből jutottak a keresztények hitre, hanem azzal is, hogy mit kezdjenek újjászült életükkel. A protestáns gyülekezetek sokaságában nincsen érthető és következetes tanítás arról, hogy az élet területein hogyan tud jelen lenni úgy a hitvalló keresztény ember, hogy mennyei Atyját méltán képviselje.

A „helyreállítók” műveinek olvasásakor, beszédeik hallgatásakor az a benyomásunk, hogy kortárs, protestáns újragondolását végzik a Lumen Gentiumnak, ami a második vatikáni zsinat dogmatikai nyilatkozata az egyház világban való létezéséről.15 A „Nemzetek Világossága” nevű nyilatkozat Isten e világban vándorló népéről szól, és ekleziológiai vonatkozásai mellett sok ponton szól a világhoz való viszonyulás kérdéséről.

Lyons felsorolja a „helyreállító keresztények” jellemzőit. Ezek:

- • Provokáltak, nem sértettek, azaz egy nehéz vagy sértő helyzetben tettekhez folyamodnak ahelyett, hogy kivonulnának a környezetből.

- • Teremtők (létrehozók), nem kritikusok, azaz nemcsak azért dolgoznak egy munkakörben, hogy fizetésük legyen, hanem mindig valamit létre is akarnak hozni, ami szebbé, jobbá teszi a világot, Isten nevében. Akinek nincsen lehetősége közülük arra, hogy főállásban tegye, az teszi önkéntesen, a szabadidejében.

- • Elhívottak, nem megfáradt kötelességteljesítők.

- • Közösség- és emberorientáltak.

- • A kultúra előtt járnak, nem ellene vannak, és nem mögötte kullognak.

- • Szilárdan állnak, nem inognak, mert közösség áll mögöttük: a gyülekezetük és különböző network-ök, mint például szakmai hálózatok, felekezetek közötti összekapcsolódások, személyes összefogások.

A megcsonkított κήρυγμα^16

A helyreállító felfogás az Ige teljességéhez megy vissza, és célul tűzi ki a megcsonkított κήρυγμα helyreállítását. Jelenleg ugyanis nem a teljes evangélium^17 kerül hirdetésre az esetek nagy részében. A helyreállított κήρυγμα így foglalható össze: teremtés – bűnbeesés – megváltás – helyreállítás.

Azaz nem helyes, ha megáll az üzenetünk ott, hogy megváltott bennünket Krisztus. Ekkor kezdődik ugyanis az őbenne való új életünk, és felismerhetjük, hogy nekünk nagy részünk van a helyreállításban, azaz abban a munkában, amelyet ma is végez a mennyei Atya, éppen a hűségesen szolgáló, a világból ki nem vonuló hívők által a jelen kultúrájában. Gyakorlatilag ez az igazi megnyilvánulása a μετανοία^24-nak, hiszen ez nem más, mint új szemléletre jutás, amely feltételezi, hogy ez alapján is élünk.

A teljes üzenet alapján való szolgálat így egy holisztikus világnézetet és felfogást kínál követői számára, és lehetőséget ad arra, hogy a hívő ember befolyást gyakorolhasson Istentől kapott küldetése által a világra.

Orando et laborando^19

Feladatunk tehát ma is az ora et labora, azaz a lelkiekhez, a hitélethez hozzá kell tennünk a világban való hiteles megjelenést és az Isten megváltott világán való munkálkodást az ő küldötteiként. Nem elégséges annak megfogalmazása, hogy miért nem jó a világ, hogy milyen lehetne, ha nem lett volna a bűneset, hanem fontos munkálkodni is azon, hogy úgy legyenek egyre inkább a dolgok, ahogyan Isten szeretné. Ebben közösségi és egyéni felelősségünk is van: életvitelünkben, közösségek kialakítása, munkahelyek befolyásolása, és a kultúra alakítása révén.

Összegzésként tehát érdemes odafigyelnünk arra, hogy a) az egyház transzcendens megjelenését ne engedjük elválasztani az e világitól; b) higgyünk abban, hogy ez az Isten világa, és nem a gonoszé, és tegyünk is ezért a magunk területén!

Jézus mondja: „Mert úgy szerette Isten a világot, hogy egyszülött Fiát adta, hogy aki hisz őbenne, el ne vesszen, hanem örök élete legyen. Mert az Isten nem azért küldte el a Fiút a világba, hogy elítélje a világot, hanem hogy üdvözüljön a világ általa.”20 Ez ma is és mára is igaz. Szeressük tehát mi is a bennünket körülvevő kortárs embereket, és a kort, ahová Isten helyezett bennünket!

Jegyzetek

1. 1. Klaus Douglass: Az új reformáció. (Budapest: Kálvin, 2002) 25. és 29. o.

2. 2. Gene A. Getz: A gyülekezetépítés alapelvei (Budapest: KIA, 1998).

3. 3. Fellowship Bible Church, Palano, Texas, USA.

4. 4. Manhattan, New York, N.Y., USA.

5. 5. Doubleday Religion, 2010.

6. 6. C. S. Lewis: Christian reflections. Christianity and culture fejezet. (Grand Rapids: Eerdmans, 1995) Saját fordítás.

7. 7. http://cita.org.

8. 8. A név igyekszik kifejezni (az evangélistától megkülönböztetve) a lélektelen, gépies megközelítést.

9. 9. Félreértelmezve a 2Tim 4,2a-t: „hirdesd az igét, állj elő vele, akár alkalmas, akár alkalmatlan az idő”. Az evangelizátor akkor is erőlteti, amikor a fogadó félnek ez alkalmatlan.

10. 10. Nem abban az értelemben, hogy hívő családban született és nevelkedett, hanem abban, hogy nincsen saját, élő hitátélése.

11. 11. Püspök (1909–1998), a Church of Scotland misszionáriusa, vezető teológusa, aki a Gospel and Our Culture mozgalom motorjaként a missziológia 20. század végi kérdéseiről széles felekezetközi elfogadással értekezett.

12. 12. Lesslie Newbigin: Evangélium a pluralista társadalomban (Budapest: Harmat, 2005.)

13. 13. Pogány fürdők, kereskedelmi központok, katonai bázisok létesültek. A rómaiak az élet sok területén kialakították a befolyáshoz szükséges infrastruktúrát, eljárási módokat stb.

14. 14. A Q „tanulóközösség” mint missziós szervezet alapítója, aki sürgeti a keresztények meghatározó fellépését a mai kultúra minden területén.

15. 15. VI. Pál pápa hirdette ki 1964. november 2-án.

16. 16. Profetikus üzenet, üzenet (gör.).

17. 17. Nincsen köze a karizmatikus mozgalom szerinti „teljes evangéliumhoz”, amely a Márk 16,17–18 speciális értelmezése szerint az jelentené, hogy az is a „teljes üzenet” része, hogy a keresztényeknek az ezen igerészben foglaltakat cselekedniük kell (ördögűzés, kígyók felvétele stb.).

18. 18. A gondolkodásmód megváltozása (gör.).

19. 19. „Imádkozzál és munkálkodjál” (lat.), eredetileg a Benedek-rendi szerzetesek vezérelve.

20. 20. Jn 3,16–17.

Győri Máté

Barnabás

A vezetési stílus, amit ránk hagyott

Mindenki ismeri Wolfgang Amadeus Mozart (1756–1791) nevét. Zenei zseni volt, aki Franz Joseph Haydnnel (1732–1809) és Ludwig van Beethovennel (1770–1827) együtt meghatározza a klasszikus zene arculatát. Ki tudná azonban emlékezetében felidézni Wolfgang édesapjának nevét vagy bármely művét? Tekintve, hogy még sok zenerajongó sem ismeri a nagyszerű zeneszerző édesapjának kilétét és munkásságát, nekünk sem kell szégyenkeznünk.

Leopold Mozart (1719–1787) egyike azoknak a névtelen hősöknek, akik a színfalak mögül segítették mások előrejutását, fejlődését és kiemelkedését. Érdemes egy-egy pillantást vetnünk a színfalak mögé, hogy észrevegyük a kiemelkedő csillagok ragyogása mögött csendesen meghúzódó, bölcs és alázatos férfiakat és nőket. Ők azok, akik életük befektetésével segítettek másokat abban, hogy a világra hatással lehessenek.

Szükségszerű a kérdés, hogy ez az említett hatás vajon csakis a kivételes tehetségeknek köszönhető, vagy azoknak is része volt (és van) ebben, akik felfedezték, csiszolták és ismertté tették ezeket a „drágaköveket”? Tegyük fel, hogy Leopold Mozart figyelmen kívül hagyta volna kisfia rendkívüli muzikalitását, és a természettudományok felé terelgeti gyermekét! Éles esze miatt a fiú valószínűleg jó eredménnyel végezte volna el tanulmányait, de a világ szegényebb lenne, mert nélkülöznie kellene Mozart muzsikáját. Szerencsére Leopold figyelmes apa és mentor volt.1 Már korán felismerte és önzetlenül kinevelte fia tehetségét, aki így túl is nőtt apja hírnevén.

W. A. Mozart kevéssé ismert édesapjához sok mindenben hasonlít Barnabás is. Valószínűleg kevesen vennék föl a nevét a Biblia nagy egyéniségeinek top 10-es (vagy 20-as) listájára. Pál apostol vagy Márk neve biztosabb befutónak tűnik. Az Újszövetséget olvasva azonban világossá válik számunkra, hogy Barnabás kulcsfontosságú szerepet vállalt abban, hogy az említett két fiatal vezető a korai kereszténység két meghatározó alakjává lehessen.

„Francis Burdillon A Szentírás kisebb személyiségei című könyvében az »apróbb fények« közé sorolja Barnabást. Nem hagyhatjuk őt ebben a kategóriában, hiszen úgy tündöklik, mint egy csillag az első feltűnésekor. Egy meghatározó alak ő, akinek ragyogó hite félelmes szíveket is megerősít.”2

Magyarországon ma általános vezetési válság tapasztalható. A hivatalban lévő vezetők a bizalom és a tekintély hiányára panaszkodnak, míg mások – az ország helyzetét figyelemmel kísérve és jövőjéért aggódva – igaz, követhető és karizmatikus módon irányító politikusok után sóvárognak. Gyülekezeteinkben is fölfedezhető hasonló válság. Hála legyen Istennek, vannak elöljárói, vezetői képességgel megál dott keresztények közöttünk, azonban úgy vélem, hogy az őket befoglaló közegtől (a gyülekezettől) nem kapnak bátorítást arra, hogy kibontakoztassák iránymutatásra és vezetésre adott ajándékaikat és képességeiket. Az élet egyéb területein (család, munkahely stb.) is nagy nyomás, felelősség van rajtuk, ezért - általában is, de különösen - a gyülekezetben bátorító vezetésre van (lenne) szükségük. Ennek hiányában menekülnek a felelősségtől, a vezetés terhétől, és végső soron kibújnak Isten rájuk szabott tervéből.

Barnabás-típusú vezetőkre van tehát szükség, akik meglátják a vezetői adottságokkal megáldott hívőket, és készek melléjük állni, velük együtt szolgálva segíteni őket a növekedésben. A Barnabások nem klónoznak „kis Barnabásokat”, nem sablonok és vezetői tipológiák mentén gondolkoznak csupán, hanem - minden embert a Teremtő egyedi alkotásaként tisztelve - az isteni terv kibontakozásán fáradoznak. Szolgálatuk így megfelel az Ef 4,12–13-ban rögzített „ő adott némelyeket” gondolatnak, hiszen tiszteletben tartják a leendő vezetőket, és Isten missziói helyzetre szabott ajándékaiként tekintenek rájuk. Így a pásztorok, vezetők (elöljárók-presbiterek, diakónusok, misszionáriusok, gyermek- és ifjúsági munkások), egy olyan nemzedéke növekedhet fel, amely – Isten gondoskodó tervével összhangban – valóságosan betöltheti a gyülekezetek növekedésének jelenlegi akadályai közt rangos helyet elfoglaló vezetői vákuumot.

Barnabás neve

Ennek a résznek helyesebb volna a Barnabás nevei címet adni, mert az apostol eredeti neve nem Barnabás volt. Az ApCsel 4,36-ban Lukács a következőképpen utal rá: „József. akinek az apostolok a Barnabás melléknevet adták”. Személyisége miatt az apostolok nem tartották elégségesnek, hogy egyszerűen „csak” Józsefnek nevezzék, ezért egy új nevet is adtak neki. Valószínűleg az egész közösség úgy találta, hogy illik rá ez az új név, hiszen Lukács már így említi őt az Apostolok Cselekedeteiben, és az újszövetségi levelek is ezen a később kapott nevén beszélnek róla.

A bibliai időkben a névadás és később a névváltozás nagy jelentőséggel bírt. A nevek gyakran kifejezték hordozóik tulajdonságait, természetük leírását is.3 Az Ószövetségben Jákob nevét változtatja meg maga Isten,4 az Újszövetségben pedig Simon, Jóna fia kap egy nagyszerű nevet Mesterétől: Péter/Kéfás, ami azt jelenti, kőszikla,5 Mindezekből látható, hogy Barnabásnak az apostoloktól kapott neve is igen jelentős.

A bibliatudósok között konszenzus van Barnabás „becenevét” illetően.6 Υἱὸς παρακλήσεως. Az ApCsel 4,36-ban Lukács „vigasztalás fia”-ként adja meg Barnabás nevének jelentését. A „valaminek fia” formát gyakran használták egy személy fő jellemzőjének leírására. A παράκλησις szó jelentéseit figyelembe véve Barnabás neve hordozza még a „bátorítás, buzdítás, békéltetés fia” jelentéseket is.

A névben található héber^7 ןב (ben) szó értelmét figyelembe véve adódik egy „prófécia fia” jelentés is.8 Az ApCsel 13,1–3 elsőként említi Barnabást az antiókhiai gyülekezet prófétái és tanítói között, ami alátámasztani látszik ezt a járulékos jelentést. A „prófécia” és „vigasztalás” szoros kapcsolatban áll a Bibliában (Ézs 61,1–2; Lk 4,18–21; 1Kor 14,3). Barnabás antiókhiai és más körülmények között végzett munkájában fel is fedezhetőek ezek a neve által meghatározott, rendkívül fontos szolgálati területek.9

Mindezekből látható, hogy Barnabás bár kevésbé került a figyelem középpontjába, Istentől kapott ajándékait hűségesen használva kiérdemelte a korai keresztény vezetők tiszteletét és elismerését. Ennek egyik kedves jele, ajándékainak fel- és elismerése volt az, hogy a kifejező Barnabás nevet adták neki.

Barnabás személyisége

Barnabásról viszonylag kevés adatot találunk a Szentírásban, és ezek is főképp a szolgálatára vonatkoznak. A rendelkezésünkre álló fontos mozaikdarabokból azonban képet alkothatunk erről a nagyszerű emberről. A testi megjelenéséről szóló közvetett információk mellett látni fogjuk nagy befolyással bíró lelkületét is.

Megjelenése, testi felépítése valószínűleg tekintélyt parancsoló lehetett, hiszen Lisztrában - egy béna meggyó- gyítását követően - a tömeg Zeusznak/Jupiternek kiáltotta őt ki, míg Pált Hermésznek/Merkuriusznak nevezték (ApCsel 14,12). Zeuszt a görög-római vallás az istenek fejedelmeként tisztelte, erősnek és méltóságteljesnek tartotta, így jogunk van azt gondolni, hogy Barnabás is ilyen benyomást kelthetett fellépésével és megjelenésével.

Az ApCsel ennél sokkal közvetlenebb információkkal is szolgál Barnabás lelkületéről, belső tulajdonságairól. A 11,24 szerint „derék ember volt, telve Szentlélekkel és hittel”. Nemcsak „derék”, jóravaló személy volt, ami már önmagában is nyereséget jelenthetett volna a környezetének, hanem Szentlélekkel és hittel telve derék mivolta szolgálattá nemesedhetett. A παράκλησις ajándékát kapta a Παράκλητoς-tól.

Abból, ahogyan felkarolta az újonnan megtért Pált, amikor a többi tanítvány még gyanakodva tartott tőle (ApCsel 9,26–27), és ahogyan Márkot szárnyai alá vette, amikor Pál nem látott ebben a fiatalemberben sok „fantáziát” (ApCsel 15,37–39), kitűnik, hogy a Szentlélek megáldotta Barnabást a lelkek megítélésének ajándékával. Egy jó orvoshoz hasonlóan, helyesen tudta diagnosztizálni egy-egy ember belső állapotát. Ez a „mélyre látás” képessé tette őt arra, hogy előítélet és gyanakvás nélkül tekintsen környezetére.

Barnabás sikeres mentor volt, ami „derék” mivoltán messze túl annak volt köszönhető, hogy nem csak a tőle telhető módon, megérzéseire és beidegződéseire hallgatva igyekezett segíteni a fiatal vezetőjelölteket/vezetőket, induló gyülekezeteket (ApCsel 11,23), hanem a Szentlélek vezérletére hagyatkozott. így többet láthatott meg Pálban, Márkban, és az antiókhiai gyülekezetben, mint amit a felszín sejtetett: ,, látta az Isten kegyelmét” (ApCsel 11,23).

W. R. Bowie szerint Barnabás „felnagyított másokat””, míg H. S. Seekings^12 az „áldozatos odaszánás” kifejezéssel írta le az evangéliumért végzett szolgálatát. Mind Pál, mind pedig Márk túlnőtték - legalábbis ismertségben - az őket felkaroló, „felnagyító” apostolt, de a keserűségnek, a féltékenységnek semmiféle jele sem mutatkozott emiatt Barnabáson. Akit kezdetben készséges adakozóként ismerhettünk meg - „mivelföldje volt eladta, elhozta a pénzt, és letette az apostolok lába elé” (ApCsel 4,37) aki később önfeláldozó volt a misszionáriusi munkában is.

Barnabás küldetésének jelentősége

Első ránézésre Barnabás szolgálata nem tűnik jelentősnek, különösen Péter és Pál munkásságához viszonyítva. Mindazonáltal látnunk kell, hogy kulcsszerep jutott neki az evangéliumnak az Úr Jézus ígérete (ApCsel 1,8) szerinti terjedésében. Gyülekezetplántálóként ott volt, amikor – Jeruzsálem, Júdea és Samária után – a pogányok között, Antiókhiában létrejött az első gyülekezet (ApCsel 11,20–26).

Nem túlzás, ha azt állítjuk, hogy Barnabás közvetetten felelős az Újszövetség több mint felének megírásáért is. Pál tizenhárom levelet írt (és az ApCsel jelentős része is róla, pontosabban szolgálatáról szól), Márkra pedig egy evangélium megírását bízta az Úr. Mindketten Barnabás felkaroltjai, tanítványai voltak. Mindez az Újszövetség egyik legjelentősebb alakjává teszik Barnabást.13

Barnabás, a gyülekezetplántáló

Az István mártírhalálát követő üldözés következtében Jeruzsálemből szétszóródott keresztények először senki másnak nem hirdették az igét, csak a zsidóknak. Volt azonban köztük néhány ciprusi és cirénei férfi. Mikor ők eljutottak Antiókhiába, a görögökhöz is szóltak, és hirdették az Úr Jézust” (ApCsel 11,19-20). Isten hellenisztikus-zsidó („ ciprusi és cirénei férfi”) keresztényeken keresztül juttatta el az örömhírt Izrael földrajzi és kulturális határain túlra, a pogány okhoz is („a görögökhöz is szóltak”). Nagyszerű lett az eredmény: „sokan hittek, és tértek meg az Úrhoz” (ApCsel 11,21).

Az örvendetes hír hallatán a Jeruzsálemben lévő apostolok elküldték Barnabást, hogy segítse ezt az új gyülekezetpalántát. Barnabás sok szempontból, többek között még ciprusi származása miatt is (ApCsel 4,36) jó választásnak tűnt erre a feladatra. Hiszen sok közös lehetett benne azokkal az emberekkel, akik először szóltak az evangéliumról az antiókhiai pogányok között (ApCsel 11,20).14 Hellenistaként valószínűleg kevésbé volt hajlamos a törvényeskedésre, mint a zsidókeresztény gyökerekkel rendelkező társai, és ez lehetővé tette számára azt, hogy szabadon örüljön a pogány- keresztényekkel Isten munkáinak. „Amikor megérkezett, és látta az Isten kegyelmét, megörült, és bátorította mindnyájukat, hogy szívük szándéka szerint maradjanak meg az Úrban „ (ApCsel 11,23).

Nem a „rend kialakítása” vagy maga a „rendrakás” gondolata járt a fejében, hanem beleadta szívét-lelkét a gyülekezet szolgálatába, erősítve és bátorítva őket az Isten akarata szerint való növekedésben.

Ha az apostoli vezetők küldöttje a saját korábban alkalmazott, vagy az apostolok Jeruzsálemben jól bevált formuláit erőltette volna rá erre az induló gyülekezetre, akkor a történet egész másként alakult volna. Barnabás azonban megértette a gyülekezet „helyi” jellegét. A lényeget nem formákban, hanem Isten munkájában kereste és látta. Az Úr Jézus a Jn 3,3 szerint azt mondta: „ ha valaki nem születik újonnan, nem láthatja meg az Isten országát”. Barnabás „Szentlélekkel teljes” emberként látta kibontakozni az Isten országát. Az antiókhiai gyülekezet ugyanazon evangélium hatására mégis másképpen formálódott Isten keze alatt, mint ajeruzsále- mi első gyülekezet. Barnabás, érzékeny gyülekezetplántálóként, nem „klónozni” akarta az első gyülekezetei, hanem úgy vezette az antiókhiaiakat, hogy nem zsidó kultúrában formálódott „szívük szándéka szerint maradjanak meg az Úrban” (ApCsel 11,23), mert ő az, aki „a Krisztusban egybefoglal mindeneket” (Ef 1,10).

Látva a növekvő gyülekezet égető vezetőszükségletét, Barnabás elment Tarzuszba Saulért, hogy segítségül hívja őt a szolgálatba. Ez a döntés csak első ránézésre tűnik egyszerűnek. „Csakis egy nagy ember dönthetett így! Barnabás jó emberismerő lévén tisztán látta, hogy ez a dinamikus és ragyogó tudós, Saul hamarosan ’elhomályosíthatja’, felülmúlhatja őt. Kész volt elfogadni akár egy alárendelt szerepet is az Isten országáért. Nem találta rangján alulinak azt, hogy helyet adjon egy kevésbé tapasztalt, de többre képes ifjúnak.”15

Pál bevonásán túl Barnabás nyilvánvalóan más vezetőket is felnevelt (ApCsel 13,1), hogy a gyülekezet megfelelően működhessen és növekedhessen. Amikor Isten kiválasztotta őket az első missziói útra, a gyülekezet nem omlott össze, miután elveszített két erős vezetőt. „Nincs okunk azt feltételezni, hogy a gyülekezet megsínylette volna a két testvér távozását. Kegyelmi ajándékokkal felruházott férfiak egész csoportja vezette tovább a közösséget.”16 A két apostol korábbi szolgálatának gyümölcseként az antiókhiai gyülekezet – Pál és Barnabás távozása után is – tovább erősödött, és Jeruzsálem mellett a korai kereszténység második központjává vált.

Barnabás, a fiatal vezetők barátja

Barnabás (legalább) két fiatal keresztényt - Saul-Pált és János-Márkot - vett mentorként a szárnyai alá. Ezek a fiatalemberek megtérésük után - hozzánk hasonlóan - tele lehettek örömmel és lelkesedéssel, de mégis csak „lelki csecsemők” voltak. Minden csecsemőnek szüksége van gondoskodó szeretetre, valakire, aki védi, ápolja és szeretettel felvállalja őket minden körülményben. (Amíg megvizsgáljuk, mit is tett Barnabás ifjú barátaiért, gondolkodjunk el a „lelki apaság/anyaság” gyülekezeti szükségén! Nincs-e sok apátlan, anyátlan lelki árva közöttünk?)

Saul-Pál

Csodálatos az Isten munkája, ahogy reménytelennek mondott életeket változtat meg, nem félelmet keltő erővel, hanem kegyelemmel. Saul megtérése az Újszövetség legradikálisabb életváltozásainak egyike. Sok korabeli kereszténynek egyszerűen hihetetlen volt, ami vele történt (ApCsel 9,26), hiszen az az ember, aki korábban a Krisztus-követők életére tört, egyszer csak elkezdett mások üdvösségéért fáradozni (ApCsel 9,19–22). Érthető módon az apostolok is agent provocateur-nek,16 beugrató titkos kémnek^17 tarthatták őt. „Barnabás azonban maga mellé vette” (ApCsel 9,27). Egy ősi hagyomány szerint Barnabás és Pál együtt tanultak Gamáliel iskolájában,18 de úgy vélem, hogy Barnabás merész vállalkozásának mozgatórugója nem ez az „egyetemi” ismeretség volt, hanem lelki ajándéka alapján felismerte Isten tervét ebben a fiatalemberben. Mély érdeklődést mutatott a frissen megtért Pál iránt, vette az időt és fáradságot, hogy meghallgassa bizonyságtételét, és őszintén el- és befogadta őt.

Barnabás barátsága sokat jelentett Pál szolgálatának elindításában. Jézus tanítványaival és a gyülekezet tagjaival járhatott és szolgálhatott, ezáltal mind a hit tudományában, mind pedig szolgálati gyakorlatában sokat csiszolódhatott, fejlődhetett. „Ettől fogva velük együtt járt-kelt Jeruzsálemben, nyíltan szólt az Úr nevében” (ApCsel 9,28). Könnyen belátható az is, hogy ez a rövid, de mélyreható, közös szolgálatokkal eltöltött időszak Jézus tanítványaival a későbbiekben is tekintélyt adott Pál szolgálatának.

Később, amikor Isten szélesre tárta a pogánymisszió kapuját Antiókhiában, Barnabás látva, hogy több munkásra van szükség, felkereste és meghívta Pált a közös szolgálatra. Ismerve Pál különleges elhívását („választott eszközöm ő, hogy elvigye nevemet a pogányokhoz” – ApCsel 9,15), örömmel beállította őt egy ennek az elhívásnak és lelki ajándékainak megfelelő szolgálatba. „Egy teljes esztendeig dolgoztak együtt”, bátorítva és tanítva a gyülekezetet.

Barnabás láthatóan felelősséget vállalt Pálért. A jeruzsálemi beszélgetésről nem feledkezett el, hanem később is készségesen segítette őt abban, hogy mindaz kibontakozzon, amit Isten elrejtett benne, amire elhívta őt, hogy betöltse. Ennek eredményeként Pál teljesen kibontakozott. Az antiókhiai gyülekezet egyik megbecsült vezetője (ApCsel 13,1), képviselője (11,30) lett, később pedig a Szentlélek indítására Barnabással elindulhattak az első missziói útra.

A második missziói út kezdetén Pál és Barnabás között „meghasonlás (heves vita) támadt” (ApCsel 15,39) János Márk miatt, aki az első út legelején elhagyta őket (ApCsel 13,13; 15,38). „A nélkül, hogy szemrehányást tennénk Pálnak, mégis kikívánkozik belőlünk, Pál emlékezhetett volna arra, hogy egyszer neki is milyen nagy szüksége volt egy pártfogóra és barátra, és hogy miként lelte ezt meg Barnabásban.”19 Véleményem szerint Pál célorientált természete, az elveszettek iránti szeretetének sürgetése, és az éppen elindítás előtt álló konkrét missziói feladat nem tette lehetővé, hogy életének ebben a szakaszában úgy álljon János-Márk mellé, ahogy azt egykor Barnabás tette vele.20

Figyelemreméltó, hogy Barnabás ebben a vitás helyzetben nem élt a korából és a Pál javára végzett szolgálataiból következő hatalommal. „Elengedte” Pált, és folytatta a szolgálatát egy újabb fiatalember vezetővé nevelésében.

János-Márk

Pál a Kol 4,10-ben Barnabás unokaöccseként említi Márkot. Ebből következik, hogy zsidó, majd zsidókeresztény környezetben nőtt fel Jeruzsálemben. Talán éppen ez a neveltetés lehetett az oka annak, hogy az első missziói út során nem ment végig Pállal és Barnabással a pogányok közé, hiszen ebben az időszakban az egész jeruzsálemi közösségnek még egy kis időre és isteni jelzésekre (például ApCsel 10) volt szüksége ahhoz, hogy a pogányok megtérését és az ezért való missziói fáradozást elfogadja. Ezenkívül még sok más oka lehetett Márk megfutamodásának,21 de az Újszövetség a tényen kívül nem árul el többet.

Herbert S. Seeking egyszerűen ,,a bizonytalan” becenévvel ruházza fel Márkot,22 amit eltúlzott bélyegnek, túlságosan szigorú és elhamarkodott ítéletnek tartok. Egyébként mindannyian átéltünk már helyzeteket, amikor a gyöngeségeink vagy a kicsinyhitűségünk kerekedett felül, és elbuktunk. így nem esik nehezünkre, hogy Márkkal együttérezzünk.

A kegyelmes Isten megajándékozta Márkot az újrakezdés lehetőségével Barnabás szolgálata által, aki újabb esélyt kínált neki, és ezzel vállalta egy esetleges újabb kudarc kockázatát is. „Barnabás magával vitte Márkot” (ApCsel 15,39), és segítette őt az Isten akarata szerinti kibontakozásban.

Ez az irgalmas viszonyulás aztán ugyanolyan erővel működött Márkban, mint ahogy néhány esztendővel korábban Saul-Pál életében.

Márk Barnabás (és Péter) keze alatt „hasznossá” vált az Isten országában.

Még a korábban kissé szigorú Pál is így említi majd őt jó néhány évvel később a 2Tim 4,11-ben: „Márkot vedd magad mellé, hozd el magaddal, mert hasznomra van a szolgálatban.” Ez a rövid mondat is igazolja, hogy Barnabás helyesen döntött, amikor a kevésbé ígéretes, sőt kudarcot vallott Márkot maga mellé vette, hogy lelki értelemben felnevelje.

Márk – mielőtt a földi pályája végéhez közeledő Pál segítője lett – Rómában hallgathatta és tolmácsként latinra fordította Péter apostol igehirdetéseit.23 Személyes emlékei és az apostol visszaemlékezései alapján írta meg a nevéről nevezett evangéliumot, ami időrendben a legkorábban keletkezett az evangéliumok közül.24 (Márk írói szolgálatának jelentőségét még növelheti az a bevezetéstani megállapítás, hogy evangéliuma meghatározó forrása a Lukács és a Máté írása szerinti evangéliumoknak.)

Befejező gondolatok

Meggyőződésem, hogy gyülekezeteink telve vannak olyan vezetőjelöltekkel, akikben ott rejlik az Isten adta lehetőség, de mindez – legalábbis az Isten népe, családja számára – felfedezetlenül vagy parlagon hever bennük. A világi, pusztán a profitban érdekelt munkaadók éles szeme felfedezi a vezetői képességeket, és szemrebbenés nélkül az utolsó cseppig fel- és kihasználják ezeket. Ez történik sok – gyülekezeteinkhez tartozó – fiatal férfival és nővel. Amikor a munkahely „kifacsarja őket”, akkor már nem sok szabad kapacitásuk marad az önkéntesen és eredményesen végzett gyülekezeti szolgálatra. Az így járt, idegen zsoldba szegődött testvéreink nagy része lelkiismeret-furdalással küzd, kudarcként éli meg azt, hogy nem maradandó dolgokba fekteti életét.

Barnabásokra van szükségük, akik melléjük állnak és az isteni elhívás végtelen távlatainak lelkesítő látványában, de mégis nagyon közelről, barátként állnak melléjük (továbbadva számukra a mindent, még az esetleges tévedéseket, kudarcokat is elfedező kegyelmet). Lelkipásztorként ilyen vezetői környezetet kell teremtenünk, ahol – a sémák szolgai követésének rabsága nélkül – Isten terve szerint bontakozhatnak ki ma még figyelmen kívül hagyott testvéreink abban, ami az ő személyre szabott erősségük.

Felelős pásztorokként sokszor több időt szeretnénk kapni a gyülekezeti szolgálat sok feladatához. Szerintem ezek nagy része nem is ránk vár! Mindezek messze meghaladják emberi teljesítőképességünk korlátait, nem is beszélve arról, hogy nem mindenre kaptunk lelki ajándékokat sem! Isten idő helyett munkatársakat ad! Azokat, akiket Barnabásként felkészítünk a „szolgálat végzésére, a Krisztus testének építésére” (Ef 4,12), hogy idővel, talán nem is olyan sokára a mai gyülekezet Páljai és Márkjai legyenek.

Isten áldjon meg bennünket egyfelől olyan szemmel, amely észreveszi ezeket a felfedezetlen vezetőket, másfelől bátorsággal, ami a legfontosabb feladataink egyikévé teszi az ő kibontakoztatásukat és szolgálati esélyhez juttatásukat!

Jegyzetek

1. 1. „Mozart zenei tehetsége nagyon korán, kb. 3-4 éves korában megmutatkozott. Apja – kora egyik legkiválóbb zenepedagógusa – már igen hamar zenei képzésben részesítette fiát, zongorázni és hegedülni tanította. A gyermek zenei képességei nagyon gyorsan fejlődtek. Első ismert kompozíciói 1761 elejéről származnak. 1761 szeptemberében lépett fel először nyilvánosan a salzburgi egyetem egyik színházi előadásának résztvevőjeként.” http://hu.wikipedia.org/wiki/Wolfgang_Amadeus_Mozart

2. 2. Herbert Lockyer: All the Apostles of the Bible (Grand Rapids, Zondervan, 1972), 185. o.

3. 3. Például 1Sám 23,25: „Kérlek, uram, ne törődj Nábállal, ezzel a megátalkodott emberrel, mert olyan ő, amilyen a neve. Bolond a neve, és bolondságot csinál.”

4. 4. Jákob – csaló helyett Izrael – Isten harcosa: 1Móz 32,28–29.

5. 5. Jn 1,42.

6. 6. Bár akadnak érdekes feltételezések is ebben a témában: Sebastian Brock. Βαρναβᾶς υἱὸς παρακλήσεως. JTS 25 (1974): 93–98. o.

7. 7. Az apostolok által adott név héber volt: Bar- (fia valakinek/valaminek) „ןב”.

8. 8. G.A. Deissmann: Bible Studies (Edinburgh, 1903) 309. o.

9. 9. Például az ApCsel 11,23–26 leírása szerint Antiókhiában: „bátorította őket” (23), „tanították a sokaságot” (26).

10. 10. Walter Russel Bowie: See Yourself in the Bible (New York: Harper & Row Publishers, 1967) 129. o.

11. 11. Herbert S. Seekings, The Men of the Pauline Circle (London: Charles H. Kelly, 1914) 35. o.

12. 12. Cyclopaedia of Biblical Theological and Ecclesiastical Literature Vol. 1. „Barnabas” (Grand Rapids: Baker Book House, reprint 1981). Alexandriai Kelemen, Euszébiosz és Epifániosz szerint Barnabás egyike volt a 70 kiküldött tanítványnak (Lk 10,1). Ezek szerint személyesen ismerte a Mestert. A New Bible Dictionary (Downers Grove: InterVarsity Press, 1996) „Barnabas” szócikke szerint „a nyugati szöveg szerinti ApCsel 1,23 összetéveszti őt az apostolválasztás során jelölt József-Barsabbással”.

13. 13. Everett F. Harrison: Interpreting Acts (Grand Rapids: Zondervan Publishing House, 1986) 193. o.

14. 14. J. Oswald Sanders: Just Like Us (Chicago: Moody Press, 1978) 161. o.

15. 15. Harrison: 216. o.

16. 16. F. F. Bruce: Commentary on the Book of Acts (Grand Rapids: W.M.B. Eerdman Publishing Co., 1954) 205. o.

17. 17. Bakos Ferenc: Idegen szavak és kifejezések szótára (Budapest, Akadémiai Kiadó [1997]).

18. 18. Theodor Lector: Hist. Eccl. II, 557 (ed. Vales, é. n.).

19. 19. James Hastings: The Greater Men and Women of the Bible vol. 6 (New York: Charles Scribner’s Sons, 1913) 206. o.

20. 20. Később ő is örömmel látott fiatal vezetőket maga körül, például Timóteust, Tituszt, Onézimoszt, akikre mint fiaira tekintett (2Tim 2,1; Tit 1,4; Filem 10).

21. 21. Csak néhány ezek közül. Márk képtelen volt elfogadni Pál vezetői tekintélyét nagybátyja, Barnabás fölött (Eims). Maláriás lett (Clarke). Megijedt (Filson). Rátört a honvágy (Hastings).

22. 22. Seekings, i.m.

23. 23. Papiasz és Iréneusz ilyen tartalmú állítását megerősíteni látszik 1Pt 5,13 „Köszönt titeket a veletek együtt kiválasztott babiloni (értsd: római) gyülekezet és Márk, az én fiam”.

24. 24. Euszébiosz, Papiasz és Iréneusz egybehangzó véleménye szerint Márk a nevét viselő evangélium írója.

Szirtes András

A dicsőítés fogalma és gyakorlata a Bibliában

Bevezetés

A dicsőítés fogalma és gyakorlata manapság igen problémás. Vannak, akik gyakran beszélnek róla, és hangsúlyozzák fontosságát, míg vannak, akik még a szó használatától is ódzkodnak. Sokféle, eltérő vélemény és tapasztalat idézése nélkül is összességében megállapíthatjuk, hogy szükség van a fogalom és a megfelelő gyakorlat bibliai teológiai tisztázására. A jelen dolgozat erre tesz kísérletet.

A dicsőítés alapjelentése, kapcsolatai más bibliai fogalmakkal

A dicsőítés olyan bibliai fogalom, amely számos más fogalommal kapcsolódik össze, ezek gyakran szinonimái a dicsőítésnek, vagy kiegészítik, adott szövegkörnyezetben konkretizálják jelentését. Ilyen kapcsolódó fogalmak a dicséret, magasztalás, hódolat, imádás, tisztelet, áldás, hálaadás, ünneplés, ének, öröm, ujjongás.

A dicsőítés alapjelentésének meghatározásához induljunk ki a dicsőségből, a két szó közötti kapcsolatot az egyes héber (דבכ), illetve görög (δόξα, δοξἁζω) gyökök is mutatják.

A dicsőség a hatalom, gazdagság megnyilvánulása. Ilyen értelemben fordul elő a hétköznapi, szóhasználatban, például amikor József egyiptomi dicsőségéről (כָּבוֹד), azaz egyfajta gazdasági, politikai hatalomról van szó (Gen 45,13). A Mt 6,29 Salamon dicsőségét említi. Isten dicsősége ennek megfelelően az, amiben láthatatlan hatalma és gazdagsága, saját személye megnyilvánul. Így Isten dicsősége (כָּבוֹד אֵל) megjelenik a teremtett világban (Zsolt 19,2), különböző látványokban és hatásokban (Ez 1,28), és történelmi cselekvésében. Ez utóbbi magábafoglalja a szabadítás(oka)t és az ítélete(ke)t (Zsolt 85,10; Ézs 42,8.17). Teljessége Jézus Krisztusban jelent meg, aki Isten dicsőségének kisugárzása, lényének képmása (Zsid 1,3). Így Isten dicsősége jelentheti magát Istent is.1

A dicsőítés alapjelentése a dicsőség (hatalom, gazdagság...) elismerése, és a tisztelet kifejezése. A Mt 6,2 szerint az alamizsnájukat látványosan osztó képmutatókat az emberek „dicsőítik” (δοξἁζω). A dicséretben kinyilvánítják elismerésüket tiszteletadással, azzal, hogy ezt elmondják másoknak stb. Mindehhez viszont szükség van arra, hogy az alamizsnaosztás észrevehető legyen – a képmutatók éppen ezért kürtöltetnek maguk előtt.

A dicsőítés tehát válasz. A dicsőség felismeréséből megszülető elismerés. A dicsőség (a dicséretre méltó volt) ismerete nélkül nem lehet dicsőíteni senkit.

Ilyen módon tehát Isten dicsőítése is elismerés, annak elismerése, hogy kicsoda ő, mit tett. Az elismerés pedig tiszteletben, hálaadásban, ünneplésben, bizonyságtételben nyilvánul meg. A dicsőítésnek természetesen előfeltétele az Isten személyének, tetteinek ismerete. A következőkben ezt az alapjelentést részletezzük, feltárva a dicsőítés fogalmának sokrétegűségét.

Isten dicsőítése mint teremtményi magatartás

A világ megteremtésével Isten másnak is életet ad, ami létrejön, az Isten teremtése, rajta van a Teremtő ujjlenyomata. Ezt fejezi ki a Biblia azzal, hogy a teremtett világ Isten dicsőségét tükrözi. A Zsolt 19,2–7 is azt mutatja, hogy a természet létében ott van a válasz, elbeszéli Isten dicsőségét. Ugyanakkor viszont a természetnek ez a dicsőítése egyben alázatot is jelent. Ezt fogalmazza meg a Zsolt 104,27–30:

„Mindezek arra várnak, hogy idejében adj nekik eledelt. Ha adsz nekik, szedegetnek, ha bőkezű vagy, jóllaknak javaiddal. Ha elrejted orcádat, megrémülnek, ha elveszed lelküket, kimúlnak, és ismét porrá lesznek. Ha kiárasztod lelkedet, új teremtmények keletkeznek, és megújítod a termőföld felszínét.”

Emil Brunner így ír erről,

„Az anyagi világban ott van egy matematikai rend, amely bizonyságot tesz a Teremtő gondolatairól. Van élet, ami a visszatükröződése annak, aki maga az Élet, megvan a szervezeti teljesség titokzatossága a természeti csodákkal együtt, látó szemek, halló fülek, célszerű elrendezés, amelyek egy teremtő, tervező szellemre utalnak, megvan a spontaneitás és szabadság csodája, ami egy példázat arról, aki maga a korlátlan, abszolút szabadság. Mindenekelőtt pedig ott van az ember, akit az írás az »Isten képére teremtetett« kifejezéssel tüntet ki.2

A teremtés célja az ember, akit Isten a maga képmására teremtett (Gen 1,27). Ebben a – csak az embernek szóló – megjelölésben benne van az, hogy az ember lényegéhez tartozik az Istennel való kapcsolat. Témánk szempontjából úgy is fogalmazhatunk, hogy az ember válaszadásra rendelt, felelni Istennek, aki teremtője. A válaszadásban ugyanakkor az is benne van, hogy az ember magát Isten teremtményének tekinti, eszerint él. Az ember – mivel Isten teremtménye – szintén magán hordozza a Teremtő dicsőségét, innen van méltósága, ezért dicső lény (Zsolt 8,6–7).

Az ember – szemben más teremtményekkel – szabadságot is kapott. Szabadsága azt jelenti, hogy míg a természet „automatikusan” beszél Isten dicsőségéről, addig az ember dönthet arról, hogy dicsőíti-e Teremtőjét vagy sem. Dönthet arról, hogy tiszteli-e Istent (van egy fa a kertben, ami csak az Isten „illetékességi körébe” tartozik, Gen 2,16–17), akarja-e vele a közösséget, akarja-e az életét Istentől venni,... Az ember döntése a „nem” volt, a Gen 3 szerint Istenhez akart hasonlóvá lenni.

A Róm 1,18–32 (Pál bűnesettörténete) szerint az ember bűne abban áll, hogy Istent nem dicsőítette, nem adott hálát, nem Istenként tekintett rá, és ennek megfelelően magára sem mint Isten teremtményére. Mindez egybevág az előbbiekben mondottakkal. Pál szerint ennek lett következménye a teremtett világ tisztelete és az erkölcsi tévelygés.

Az ember nemleges döntésének következménye az, hogy „híjával van az Isten dicsőségének” (Róm 3,23). Így tehát az ember torzult képmás, álszabadsága van csupán, nem részese az Istennel való közösségnek, az életnek. Ezért megváltásra szorul. Az üdvösség egyben az Isten dicsőségében való részesedés is (2Thessz 2,13–14), az ember ezáltal jut el ismét valódi méltóságára, emberségére.

Összefoglalóan azt mondhatjuk tehát, hogy a dicsőítés a teremtmény helyes viszonyulása Teremtőjéhez. Az ember esetében ez az egész élet beállítódását jelenti. Az ember ezt utasította vissza. Ennek viszont az is következménye, hogy Istenről való ismeretét is elveszítette (Róm 1,28), a bukott ember arról sem tud, hogy választ kellene adnia Istennek.

A dicsőítés mint kinyilatkoztatás (Jézus Krisztus)

Jézus Krisztus küldetése kettős, egyrészt be kell mutatnia Istent, elhozni dicsőségét, másrészt be kell mutatnia az Istenre tekintő embert, az igazi dicsőítést. Ez abból fakad, hogy a bukott ember sem Istent nem ismeri, sem azt nem tudja, hogyan kellene neki válaszolnia.

A dicsőítésről azt mondtuk, hogy az a dicsőség elismerése, válasz arra. Így az – a dicsőség egyfajta tükörképeként – beszél, bizonyságot tesz. Innen ered a dicsőítésnek egy további jelentése, a dicsőség kinyilvánítása, bemutatása. Az Isten dicsőítésének ennek megfelelő jelentése János evangéliumában kifejezetten hangsúlyossá válik.

Jánosnál Jézus Krisztus úgy áll előttünk, mint aki – bemutatva az Atyát – megdicsőíti őt (Jn 17,4). Ugyanakkor az Atya is megdicsőíti a Fiút (Jn 8,54). A dicsőítés és a kinyilatkoztatás (az evangélium egyik kulcsszava) jelentése ösz- szefonódik.

„»Atyám, dicsőítsd meg a te nevedet!« Erre hang hallatszott az égből, »Már megdicsőítettem és ismét megdicsőítem.«” (Jn 12,28)

Jézus kérése – dicsőítsd meg a te nevedet – azt jelenti, hogy jelentsd ki, mutasd meg, hogy ki vagy, tedd nyilvánvalóvá. Az égi hang szerint ez történt idáig is, és ez fog történni az elkövetkezőkben is. Jézus szolgálatában ott van az előbb említett kettősség, a Fiú elhozza, bemutatja az embereknek az Isten dicsőségét, ezzel egyidejűleg pedig az Atya is megdicsőíti őt mint az általa küldöttet. Ezt látjuk Lázár feltámasztásának történetében is, ami történik, az „az Isten dicsőségét szolgálja, hogy általa megdicsőüljön az Isten Fia” (11,4). Mártának pedig azt mondja Jézus:

„Nem mondtam-e neked,

hogy ha hiszel, meglátod az Isten

dicsőségét?” (Jn 11,40)

A Jn 12,28 szerint azonban az Atya a jövőben is megdicsőti nevét, ez a jövő pedig a nagyhét és húsvét eseményeit jelenti. Maga Jézus mondja:

„Eljött az óra, hogy megdicsőíttessék az Emberfia.”

(Jn 12,23)

Jézus szenvedésében, halálában és feltámadásában Isten nyilatkoztatja ki magát. Abban, ami történik, az Isten dicsősége (végtelen hatalma és szeretete) jelenik meg. János szemléletében ez annyira így van, hogy az áruló Júdás távozása is az Emberfia megdicsőülését jelenti (Jn 13,31–32).

„Én megdicsőítettelek téged a földön azzal, hogy elvégeztem azt a munkát, amelyet rám bíztál, hogy elvégezzem, és most te dicsőíts meg, Atyám, önmagadnál azzal a dicsőséggel, amely már akkor az enyém volt tenálad, mielőtt a világ lett.” (Jn 17,4–5)

Jézus egész életével, engedelmességével az Atyát dicsőítette. Ennek része halála is. Az Atya pedig kiállt a Fiú mellett. Ez végül Jézus feltámasztását jelenti, az Atya elfogadta szolgálatát, és visszaemeli saját dicsőségébe. A megdicsőítés jelentése itt dicsőségben részeltetés, dicsőségbe emelés. Ebben az értelemben használja a szót a Jn 7,39 is.

Isten dicsőítése az Istennek átadott életben

Jézus Krisztus Isten dicsőségét ajándékozza az embernek, azt a dicsőséget, amelyet elvesztett, amely nélkül embersége is töredékes.

„Én azt a dicsőséget, amelyet nekem adtál, nekik adtam”

(Jn 17,22)

Így az emberben megszülethet a válasz, az Isten dicsőségének elismerése, aminek most már mindenképpen része a megfeszített és feltámadt Jézus Krisztus imádása.

Részese lesz az Isten dicsőségének, egyrészt már most az övé, másrészt még nem teljesen. Pál ezzel kapcsolatban egy folyamatról, egy folyamatos átformálódásról beszél,

„Mi pedig mindnyájan, miközben fedetlen arccal, mint egy tükörben szemléljük az Úr dicsőségét, ugyanarra a képre formálódunk át az Úr Lelke által dicsőségről dicsőségre.” (2Kor 3,18)

A 2. részben mondottakkal összhangban tehát az Isten dicsőítése a megváltott ember részéről az átadott életben, annak teljességében jelentkezik. Részletesebben Isten dicsőítése

Jézus Krisztus követése abban, ahogyan ő is dicsőítette Istent, például a rábízott munka elvégzésében (Jn 17,4); a Jézus Krisztusban való megmaradás, ami a neki való engedelmességet, szavainak megtartását jelenti. Ebből fakadnak a gyümölcsök, a tanítványi élet.

„Az lesz az én Atyám dicsősége, hogy sok gyümölcsöt teremtek, és akkor a tanítványaim lesztek.”

(Jn 15,8)

Ennek része a bizonyságtétel is, mint Isten dicsőségének elbeszélése, a szentségre törekvő életvitel. Pál egy ilyen témájú szakaszt a következőképpen zár, „dicsőítsétek tehát Istent testetekben.”(1Kor 6,20)

Kell, hogy legyen a célja minden szolgálatnak, a lelki ajándékok használatának. Ez lehet a keresztény ember szenvedése is. A Jn 21,19 szerint Péter halálával Istent fogja megdicsőíteni. Az 1Pt 4,16 általánosabban szól a szenvedésről. A keresztény mindenfajta szenvedésének (a levél kontextusában ezt a környező társadalom sokféle támadása, gúnyolódása, stb. okozza) Istent kell dicsőítenie.

Az Istent dicsőítő élet beszél Istenről, ilyen módon segít másoknak abban, hogy megismerjék Istent és válaszoljanak neki. A hegyi beszédben Jézus ezt így fogalmazza meg,

„Úgy ragyogjon a ti világosságotok az emberek előtt, hogy lássák jó cselekedeteiteket, és dicsőítsék mennyei Atyátokat.” (Mt 5,16)

Mindebből nemcsak annyi következik, hogy minden hívő ember életének része kell hogy legyen az Isten dicsőítése, hanemhogy magának az életnek kell Istent dicsőítőnek lennie.

Az imádságban, énekben, istentiszteleten

megnyilvánuló dicsőítés

A Biblia Isten dicsőítése alatt az eddigiekben elmondottakon kívül mást is ért, imádságokat, énekeket, stb. A 18 éve meggörnyedt asszony gyógyulása után dicsőítette az Istent(Lk 13,13). A zsoltárok között is számos dicséretet, magasztalást találunk. Ezeket nevezhetjük összefoglalóan alkalmi dicsőítéseknek.

Ezek a dicsőítések nagyon szoros kapcsolatban vannak a korábban tárgyalttal. Ahogyan ott is, ezekben is a szív állapota, az Istenre való rátekintés a döntő. Nézzünk meg részletesebben két példát ezzel kapcsolatban!

A Mt 21,8–11 elbeszéli Jézus bevonulását Jeruzsálembe. Jézus szamáron, békefejedelemként vonul be, szenvedéseire készülő messiásként. Éppen a szamáron történő bevonulással hangsúlyozza alázatosságát, és hogy ő nem valamiféle harcos messiás (aki lovon jönne). A tömeg ezzel szemben saját messiási elképzeléseit vetíti rá Jézusra. Kiáltozásukban a Hozsánna! (segíts most!) egy közeli szabadítás várását jelzi. A vele vonulók azt mondják, ő a galileai próféta, ez pedig annyit jelenthet számukra, ez a mi prófétánk, akivel jövünk és győzünk. Félreismerik tehát Jézust és küldetését, így dicsőítésük is hamis. Mindez a következő napok eseményeiből világosan kiderül, a gyümölcs Jézus kivetése, elítélésed

A Mt 28,8–10 alapján a feltámadt Jézussal találkozó asszonyok dicsőítése áll előttünk. A sírtól eljövő asz- szonyok találkoznak Jézussal. Ő köszönti őket, azok pedig leborulnak, megragadják lábát, miközben egyetlen szót sem szólnak. Tettükben mégis ott van egész szívük. A hatalmas örömtől némák, mégis igaz módon dicsőítik Jézust. Mindennek gyümölcse bizonyságtétel és megszilárduló közösség az Úrral.

Úgy gondolom, hogy a két példa jól szemlélteti a szív döntő jelentőségét a dicsőítésben. Mindebből nem vonhatjuk le azonban azt a következtetést, hogy a szavak, énekek egyáltalán nem fontosak. A számos bibliai példa és a mindenkori hívő gyakorlat indokolttá teszi, hogy a következőkben részletesen foglalkozzunk a kérdésnek ezzel a részével.

Az alkalmi dicsőítés alapja

Amint azt az alábbi példák is mutatják majd, az alkalmi dicsőítés is Isten dicsőségének elismerése. Alapja mindenképpen Isten cselekvése, a vele való találkozás.

A 105. zsoltár Istent dicsőíti mindazért, amit Izraellel tett történelme során. Nyilvánvaló, hogy a dicsőítés válasz, Izrael felelete Isten tetteire. Ehhez hasonlóan Jézus Krisztus születésekor a pásztorokban az angyali üzenet hallása és a gyermek meglátása után szólal meg a dicsőítés,

„A pásztorok pedig visszatértek, dicsőítve és magasztalva az Istent mindazért, amit pontosan úgy hallottak és láttak, ahogyan ő megüzente nekik.” (Lk 2,20)

A dicsőítés az előzőekből is következően szorosan kapcsolódik a hálaadáshoz. A Lk 17,11-19 (a tíz leprás meggyógyítása) a két szót egymás szinonimáiként használja. A Zsolt 50,23a szerint, aki hálaadással áldozik, az dicsőít engem.

A dicsőítéshez azonban szükség van az Isten cselekvésének, jelenlétének felismerésére, egyfajta rádöbbenésre. A Lk 17,11–19 tíz leprása mind meggyógyult, de csak egyikük látta meg ebben Istent, ment vissza Jézushoz, és adott ilyen módon választ. A Zsolt 50,14.15–23 verseiben egyfajta „körforgás” bontakozik ki, Isten szabadítására válaszul az ember dicsőíti Istent, az Istent dicsőítő ember megtapasztalja Isten szabadítását, amiért megint csak dicsőíti. Ez a körforgás állandó párbeszéd az ember és Isten között.

Az alkalmi dicsőítés tartalma

Ebben a részben azt nézzük meg, hogy mi minden lehet benne egy dicsőítésben, milyen meglátások, érzések, és hogy ezek milyen módon fejezhetők ki szavakkal. Példáink nagy része a zsoltárokból származik, de előkerülnek újszövetségi doxológiák, dicséretek is. A tárgyalás során gyakorlati kérdésekre is kitérünk.

A dicsőítés mögött (vagy nyíltan is benne) van annak a felismerése, hogy kicsoda az Isten és vele szemben ki az ember. Ézsaiás a templomban hallja a szeráfok énekét, amint Istent dicsőítik. Belőle azonban nem a dicsőítés szavai törnek fel, hanem a bűnvallásé (Ézs 6,1–7). A dicsőítésben az ember kifejezi azt, hogy – ő, aki nem méltó rá, aki az Istenhez képest parányi porszem – mégis megajándékozott, az élettel, a bűnbocsánattal, az Isten közelségével.

Ahogyan a dicsőítés elsődleges alapja Isten cselekvése, úgy maga a dicsőítés is Istenről beszél. A zsoltárokban lépten-nyomon ezt látjuk. Az ember dicsőítheti Istent a teremtésért (8., 104. zsoltár), annak szépségéért, az abban megnyilvánuló isteni hatalomért és bölcsességért. Ahhoz, hogy ilyen ének szülessen szemlélődésre, elgondolkozásra van szükség. „Ha látom az eget, kezed alkotását...” – mondja a zsoltáros, és valóban nem lehetséges másképp. A szemlélődésre időt kell szánni. Istentiszteleteken ebben segíthet például a diavetítés.

Isten cselekvésének nagy tere az emberi történelem. Számos dicséret és ének hátterében Isten történelmi tettei vannak. A gyülekezetnek mindenekelőtt a Krisztusban adott szabadításért kell magasztalnia Istent, de ebben is sokat segíthetnek a zsoltárok. A 106. zsoltár Izrael hűtlenségeit sorolja el, és az ennek ellenére megtapasztalt isteni irgalmat. újszövetségi példa Mária illetve Zakariás éneke (Lk 1,46–55.67–79), amelyek az ősegyház énekei közé tartoztak. Dicsőítés a csupán egyetlen felkiáltásból álló páli doxológia is:

„Hála az Istennek, a mi Urunk Jézus Krisztus által!” (Róm 7,25a)

A nagy tettek mellett Isten jelenlétéért, folyamatosan megtapasztalható áldásaiért is méltó a dicséretre. Ezekről azonban könnyebben megfeledkezünk, mert apróbb dolgok, és természetesnek vesszük őket. A bibliai dicséretek segíthetnek meglátni, mi mindenért is lehet dicsőíteni Istent. A 104. zsoltár számos verse az élet – mint Istentől kapott lehetőség, jó – értékelése. Szintén az élet felett érzett örömöt fejezik ki Ezékiás szavai (Ézs 38,18–19).

A felsoroltak egyrészt mozgatói a dicsőítésnek, másrészt a dicsőítések ezeket az okokat el is mondják. Ezáltal válik a dicsőítés bizonyságtétellé, az Isten dicsőségének elbeszélésévé, amely másokat is – így minket is, a zsoltárok mai olvasóit – az Istennel való találkozás felé segíthet.

A zsoltárgyűjtemény (amelyet a templomi istentiszteleteken használtak) lezárásaként álló 150. zsoltár már szinte csak felszólításokat tartalmaz. A gyülekezet dicsőíti Istent azért, mert ő az, aki. Nem alap. nélküli dicsőítésről van tehát itt szó, hanem arról, hogy a gyülekezetnek alkalmasint nincs szüksége hosszabb emlékeztetésre, indoklásra, hiszen ismeri Istenét.

A dicsőítésben, magasztalásban az ember kifejezi megajándékozottságát, örömét. A dicsőítés az öröm nyelve, és szükségünk van erre a nyelvre, hogy örömünket ki tudjuk fejezni.

„Az örömet éppen olyan közvetlenül éljük át, mint a félelmet. S miként a rettegésnek, az örömnek is nyelvi kifejezésre van szüksége, hogy fullasztóvá ne váljék. S itt sem csupán arról van szó, hogy meg kell találnunk a megfelelő szavakat, az öröm szavainak is, akárcsak a félelemének, meghallgatásra kell találniuk. [...] Mintha az öröm is kétségbeejtővé válhatna, akárcsak a félelem, ha monologizálónak kell maradnia. A dicséret, a magasztalás nyelve nyit utat az öröm számára a párbeszéd felé.”4

A dicsőítések így az öröm továbbítói is lesznek, a bibliai dicséretek pedig ezt úgy teszik, hogy közben Istenre, minden öröm forrására irányítják tekintetünket. Ez ma is követendő példa.

Ugyanakkor a zsoltárok és a többi bibliai dicséret megtanítanak arra, hogy hogyan és miért lehet magasztalni az Urat. Felmerül tehát a kérdés, hogy egyéni és közösségi életünkben mekkora szerepük van például a zsoltároknak, hogy nem kellene-e az istentiszteleteken több zsoltárnak elhangoznia stb.

Végül megjegyezzük, hogy a zsoltárok között nemcsak dicséretek vannak, hanem a hit sokféle tapasztalatához kapcsolódóan különböző énekek. A hit tehát nemcsak a magasztalás nyelvét ismeri, és hangja hamissá válik, ha nem őszintén szól.

A dicsőítő zsoltárok egyik gyakran visszatérő eleme a felszólítás:

„Dicsérjétek az Urat!”

„Áldjad én lelkem az Urat!”

Nem véletlen ez. A dicsőítés ugyanis nem magától értetődő dolog. Az embernek ki kell lépnie önmagából, és felnézni Istenre. „Istent csak az tudja magasztalni, aki kilép önmagából, mivel amíg ez nem történik meg, addig ellenáll neki az emberi szív önzése. [...] amikor megajándékoznak bennünket, akkor megkísért a lustaság, hogy mindezt magától értetődőnek tekintsük. Isten magasztalásához előbb le kell dönteni az akadályokat.”5 Kérnünk kell tehát imádságban, Urunk, segíts meglátni téged, és nem közömbösen elmenni melletted.

Már említettük, hogy a dicsőítések maguk elbeszélik, elsorolják Isten tetteit. így azok bizonyságtételek is. Izrael számára az áthagyományozott zsoltáranyag egyben emlékeztető is volt, kicsoda az Úr és mit tett velük. Egyes helyeken ez az emlékeztető funkció nyíltan is megjelenik.

„Emlékezzetek csodatetteire, amelyeket véghezvitt, csodáira és döntéseire, ti, Ábrahám utódai, kik szolgái vagytok, Jákobnak fiai, akiket kiválasztott!” (Zsolt 105,5–6)

Miért találkozunk ilyen emlékeztetésekkel? A leírt, régi dicsőítések, és a nyílt felszólítás az emlékezésre azt az újbóli találkozást hivatottak elősegíteni, amiért a gyülekezet ösz- szejött, ami az istentisztelet lényege (lásd Zsolt 50.). Ehhez a találkozáshoz szükség van az Isten nagy dolgainak ismételt számbavételére, a szemlélődésre. Mindezek segítették azt, hogy újból valódi dicsőítés szülessen meg. Úgy gondolom, hogy az az istentiszteleti gyakorlat, amely a zsoltárokból előtűnik, számos ma is megfontolandó példával szolgálhat - nem csak a dicsőítés kérdésében.

Fontos látnunk, hogy ezek az emlékeztetések egyáltalán nem „öngerjesztések”, nincs kapcsolatuk semmilyen extatikus viselkedéssel. Funkciójuk az elbeszélés, a bizonyságtétel, amivel az Isten nagyságának, szeretetének felismerését igyekeznek elősegíteni.

„...az örömre nem lehet kényszeríteni magunkat. Az nem parancsra támad, hanem megajándékozottságból, pontosabban annak felismeréséből, hogy milyen és mekkora ajándékot kaptunk. De olyasmit nem ismerhetünk fel, amire nincsenek szavaink. Ahol elfelejtik a magasztalás nyelvét, ott az örömöket sem élik át.”6

Az öngerjesztéssel keltett, eksztatikus viselkedéssel kapcsolatosan szükséges néhány megjegyzést tenni.

- • Az ilyen módon elért Istent dicsőítő hangulat teljesen pszichikai törvényszerűségeken nyugszik. Ezzel áll szemben az a dicsőítés, amely azáltal születik meg, hogy az Isten Lelke megragadja az embert, és az nem képes mást tenni.

- • Az öngerjesztés „pogányos”, a Baal-próféták viselkedéséhez hasonló (1Kir 18,26-29).

- • Veszélye, hogy kikapcsolja az értelmet, és az egész viselkedés irányítását az érzelmeknek engedi át. Ezáltal elveszíthető az az értékelőképesség, ami által megítélhető az egész istentisztelet. Az Újszövetségből is látható, hogy az értelem – amennyiben azt a Szentlélek irányítja – nem ellensége, gátja semmilyen istentiszteletnek, (vö. Róm 12,2; 1Kor 14).

- • Alapvető hibája, hogy általa az ember akarja meghatározni, hogyan vagyok, legyek, érezzek. Nem őszinte tehát. Az ilyen módon elért „feltétlen öröm” nem valóságos, hanem a mai kor sikeresség, és „be happy” szellemének hatása. A 150 zsoltár egésze világossá teszi, hogy a hit tapasztalatai és imádságai mennyire sokfélék lehetnek.

- • Az így elért eksztázis érzéketlenné tesz a körülöttünk történő dolgokkal szemben. (Jól érezzük magunkat a saját „ködünkben”.) A Préd 3,4 megállapítása ma is mindenképpen igaz:

„Megvan az ideje a sírásnak,

és megvan az ideje a nevetésnek.Megvan az ideje a gyásznak,

és megvan az ideje a táncnak.”

- • Jézus példája (Jn 11,35) jól mutatja, hogy az Istennel való mély közösség (hatalmának és tervének konkrét ismerete) mellett lehet sírva fakadni, könnyekben kitörni. Sőt azt kell mondanunk, hogy ha nem tudunk sírni a sírókkal, akkor az örülőkkel sem tudunk örülni. Az öröm ugyanis ebben a világban mindig nyomorúság és szenvedés között születik meg. Az öröm egyáltalán nem magától értetődő, és ahogyan a zsoltárok is mutatják, mindig tud a fájdalomról, a pusztulásról, a szenvedésről. Egyfajta „mégisörömről” van szó, amely szoros kapcsolatban van a reménységgel és a hittel, „...múlik a sötétség, és már fénylik az igazi világosság”(1Jn 2,8b).

Térjünk még vissza a dicsőítés bizonyságtételi szerepére. A szóbeli magasztalás is, de az egész élet istendicsőítése is beszél Istenről, tetteiről. Így a gyülekezeten kívüliek számára is világossá teheti, ki az az Isten, akit a gyülekezet imád, akinek szolgál. Ma a megelégedett, az életet Istentől ajándékként fogadó élet bizonyságtételére nagy szükség van. Azt, hogy mennyire szoros a kapcsolat a dicsőítés és a bizonyságtétel/hitvallás között, a Zsid 13,15 mutatja, amely a vallástételről (hitünk vállalása és megvallása) mint a dicsőítés áldozatáról beszél.

Az alkalmi dicsőítés formái és szabályai

Amint az a korábbi példákból is kitűnik, a dicsőítés formája igen sokféle lehet. A Bibliában találunk rövid felkiáltásokat, énekeket, különböző hangszerekkel kísért zsoltárokat.

A dicsőítő zsoltárok összeállítása is változó, a felszólítások, az elbeszélő részek hosszúsága, az ismétlések (Zsolt 136), a panasszal vagy kéréssel való összekapcsolódás (például 89. zsoltár) mind-mind a formabeli gazdagságot mutatja. Ezt alátámasztja a zsoltárok formatörténeti kutatása is, amely a dicséretek nagyobb csoportján belül kisebb műfajokról is beszél, így himnuszokról, hálaadó énekekről stb.

A bibliai példák a dicsőítés formai sokféleségéről tanúskodnak, és ez ma is bátorítást jelent az új lehetőségek, formák keresésére. A fő szempont ebben az, hogy a választott forma méltó legyen a tartalomhoz, és hogy a dicsőítés egészében az alább következő szabályoknak megfeleljen.

A formai sokféleség egyik természetes forrásának kell tekintenünk az eltérő kulturális hagyományokat. J. Dunn mutat rá^7, hogy az Újszövetség korának gyülekezeteiben is jelen volt az a sokféleség, amely az eltérő háttérből és környezetből eredt. A gyülekezetek kortársaik és környezetük nyelvét és gondolkodási formáit használták, hogy istentiszteletük minél érthetőbb legyen koruk számára. Amiben egységesek az az, hogy a megfeszített és feltámadt Jézus Krisztust akarják magasztalni és bemutatni bizonyságtételükben. Példájuk arra kötelez, hogy mi is keressünk a mai kor számára minél érthetőbb megfogalmazásokat, formákat.

A zenei stílus kérdését is annak kulturális összefüggésében kell látnunk. A zene mint kifejezőeszköz is egyfajta nyelv, és az eltérő kultúrák illetve kulturális rétegek különböző zenei nyelveken „érthetnek és beszélhetnek”. Ami egyesek számára eleven hordozója tud lenni a magasztalásnak, az mások számára merevnek, halottnak tűnhet. A tartalomhoz való igazítás itt felveti annak a kérdését, hogy egy adott zenei stílus milyen más tartalmak hordozója szokott lenni (az adott környezetben), hogy nincsenek-e a dicsőítés tartalmával ellentétes asszociációi. Ez a bizonyságtétel szempontjából is jelentős.

Egy gyülekezeten belül is jelen lehetnek eltérő kulturális hagyományok. Az ebből fakadó, formai (például zenei) kérdésekben megjelenő ellentétek oldásában az alább következő szabályok segíthetnek.

A dicsőítés szabályai nem térnek el az istentisztelet általános szabályaitól. A dicsőítés tehát:

- • igazodjon az írott igéhez. Ezt a korábbiakban már több szempontból részletesen is tárgyaltuk.

- • igazodjon a szeretet törvényéhez. Az 1Kor 13 a lelki ajándékokról szóló tanítás kontextusában világosan szól arról, hogy szeretet nélkül minden értéktelen. Ez igaz a dicsőítésre is. A szeretet törvénye természetesen minden tagra egyformán vonatkozik.

- • a közösség javát, épülését kell hogy szolgálja. A dicsőítés, éneklés vezetésére kapott lelki ajándékokkal is így kell szolgálni (1Krón 25,1–31; 1Kor 12,7; 14,26). Összességében igaznak kell lennie annak, hogy „minden illendően és szép rendben történjék.” (1Kor 14,40).

Záró gondolatok

Áttekintve a dicsőítés kérdéskörét meg kell látnunk azt, hogy sok tekintetben tanulnunk kell. Állandó kérdésünknek kell lennie, hogy életünk mennyire dicsőíti Istent, mennyire rá tekintő, az ő tetteire és áldásaira válaszoló élet. Mindez szoros összefüggésben van küldetésünkkel, amit témánk szempontjából így fogalmazhatunk meg: az Isten dicsőségének bemutatása. Emellett úgy gondolom, hogy istentiszteleti életünkre is újra meg újra rá kell kérdeznünk. Milyen tere van ott az Isten dicsőítésének, és milyen módon tesszük ezt? Mi az, amiben tartalmilag, formailag változnunk, újulnunk kell?

A dicsőítés kérdését tehát nem tekinthetjük lezártnak, hanem imádsággal kell továbblépnünk: Taníts minket, Urunk, téged magasztalni és dicsőíteni!

Jegyzetek

1. 1. Kotmájer Mihály előadása alapján

2. 2. Brunner: Dogmatik II., 32–33. o.

3. 3. A virágvasárnapról részletesebben lásd Szathmáry, 413-417. o.

4. 4. Baldermann, 52. o.

5. 5. Uo. 57. o.

6. 6. Uo. 59. o.

7. 7. Dunn, 124–149. o.

Felhasznált irodalom

- • Baldermann, Ingo: A Biblia, a tanulás könyve. Ref. Zsinati Iroda (Budapest: 1989)

- • Biblikus teológiai szótár. Szent István Társulat, (Budapest: 1986)

- • Brunner, Emil: Dogmatik I-II., Zwingli Verlag, (Zürich: 1946, 1950)

- • Dunn, James D.G.: Unity and Diversity in the New Testament, 2nd ed., SCM, (London: 1990)

- • Herbert Haag: Bibliai lexikon, Szent István Társulat, (Budapest: 1989)

- • Kotmájer Mihály: Jézus Krisztus dicsősége megváltott gyermekein (előadás hanganyaga), 1993.

- • Magyar értelmező kéziszótár, Akadémiai Kiadó, Budapest: 1992.

- • Pollák Kaim: Héber-magyar szótár (Budapest: 1881)

- • Rózsa Huba: Az Ószövetség keletkezése, Szent István Társulat (Budapest: 1986)

- • Szathmáry Sándor: Bibliaismeret II., Ref. Zsinati Iroda (Budapest: 1991)

- • Varga J. Zsigmond: Újszövetségi görög-magyar szótár az Újszövetség irataihoz, Ref. Zsinati Iroda (Budapest: 1992)

Dr. Almási Tibor

A társadalmi igazságosság kérdése az Újszövetségben

Míg az Izrael népének életével foglalkozó Ószövetségben a társadalmi igazságosság kérdése polgári jellegű – persze emellett is teokratikus forrásból származó – általános érvényű törvényekkel volt kezelhető, addig az újszövetségi, kihívottakból álló „ἐκκλησία” esetében ettől eltérő módozatú megoldás jöhetett csak szóba. Az újszövetségi kor kihívottai ugyanis társadalmi életüket tekintve (és ez nemcsak a nagyobb közösség, hanem a szűkebb családi kör relációjára is gyakran volt igaz) megmaradtak vagy a zsidó, vagy a pogány társadalmi közegben. Az újszövetségi kor társadalmi igazságosság szempontjából történő elemzése érdekében röviden emlékezetünkbe kell idéznünk e kettős háttér jellemzőit, amelyek természetesen hatást gyakoroltak az ezen közegben élő keresztényekre is. Ezt a vizsgálódást időnk rövidsége miatt korlátozzuk most csupán az Újszövetség descriptiv jellegű utalásaira, illetve kifejtéseire!

Természetesen előzetesen számítanunk kell arra, hogy főként a zsidó, de alkalmanként a pogány társadalmi háttér is tartalmazhat olyan pozitívumokat is, amelyek az Újszövetség elveivel akár összhangban is állhatnak. Magától értetődő, hogy éppen ezek azok a jellemzők, amelyek mellett a helytelen gyakorlatokat korrigálni igyekvő újszövetségi írók leginkább szó nélkül mennek el. Azon esetekben, amikor a tendenciáknak nem az előjelével, hanem a néha-néha tagadhatatlanul meglévő pozitív előjelű elvek megvalósulásának mértékével van baj, akkor már gyakrabban találunk – természetesen nem annyira elítélő, mint inkább buzdító, serkentő jellegű – igei utalásokat. És végül, az Újszövetség tükrében legnyomonkövethetőbben azok a jellemvonások bukkannak fel – olykor persze ezek is csak indirekt módon, amelyek nem a pozitív kibontakozás mértékében, nem is a semlegesség miatt, hanem az ellenkező előjel okán válnak kritika, sőt ostorozás tárgyává.

Az Ó- és Újszövetség társadalmi kritikájának módszertanában mutatkozó különbség (polgári törvényi szabályozás, illetve evangéliumi, személyes meggyőzés) hatékonyság tekintetében egyszerre jelent hátrányt és előnyt. Hátrányt amiatt, hogy egyenként kell az embereket az evangéliumnak meggyőznie a társadalmi igazságosság igei normáinak fontosságáról. És mindezt az e világi polgári törvényi szankciók fenyegető kilátásba helyezése nélkül. Az első század kereszténysége pedig Izraelben éppúgy, mint a pogány országokban, elenyésző kisebbséget alkotott. Emiatt aztán csak a kovász hatásfokához hasonlítható rendkívüli hatékonyság adhatott reményt az ez irányú evangéliumi üzenet társadalmi léptékű eredményére (vö. a só és világosság allegóriája). De előnyt is jelentett az Ószövetségtől eltérő újszövetségi módszertan, méghozzá leginkább abban, hogy az egzisztenciális szintű, hitbeli elkötelezettségű „új emberek” által alkotott, Krisztus fősége alatt élő ἐκκλησία, bár nem hibátlan, mégis csodálatos prototípusát alkotta az Újszövetség prescriptiv jellegű tanításában kirajzolódó társadalmi formációnak.

Jelen áttekintésünk szűk idői kerete miatt csupán arra van lehetőségünk, hogy az általános elveket megpendítő bevezető gondolatok után néhány újszövetségi locus fényében felvillantsuk az újszövetségi kor általános társadalmi helyzetét; illetve hogy - újabb igék bevonásával - szót ejtsünk a társadalmi igazságosság elveinek sorozatos megsértéséről; és hogy végül az Újszövetség sajátosan kettős (egyszer a megoldást sürgető, máskor viszont a megoldhatatlan helyzetet elfogadó és abban hűséget tanúsító magatartást preferáló) tanítását vegyük szemügyre.

Tágabb társadalmi reláció

„Arról is mondott nekik példázatot, hogy mindenkor imádkozniuk kell, és nem szabad belefáradniuk. Ezt mondta: »Az egyik városban volt egy bíró, aki az Istent nem félte, az embereket pedig nem becsülte. Élt abban a városban egy özvegyasszony is, aki gyakran elment hozzá, és azt kérte tőle: Szolgáltass nekem igazságot ellenfeleimmel szemben. Az egy ideig nem volt rá hajlandó, de azután azt mondta magában: Ha nem is félem az Istent, és az embereket sem becsülöm, mégis, mivel terhemre van ez az özvegyasszony, igazságot szolgáltatok neki, hogy ne járjon ide, és ne zaklasson engem vég nélkül.« Azután így szólt az Úr: »Halljátok, mit mond a hamis bíró! Vajon az Isten nem szolgáltat-e igazságot választottainak, akik éjjel-nappal kiáltanak hozzá? És várakoztatja-e őket? Mondom nektek, hogy igazságot szolgáltat nekik hamarosan. De amikor eljön az Emberfia, vajon talál-e hitet a földön?«” (Lk 18,1–8)

A hamis bíróról szóló példázatnak a képanyaga enged bepillantást a kiszolgáltatott sorsú özvegyasszonyok felett kényük-kedvük szerint önkényeskedő „társadalmi elit” bűneibe. Ilyen háttérinformáció-szerzés érdekében (és nem kérügmát keresve) azonban hermeneutikailag legálisan nyúlhatunk a példázat képanyagához. Nyilván a valódi életbe bepillantást engedő súlyos társadalmi igazságtalanság elterjedt tényén az sem változtat, hogy a példázat esetében – érezhető módon rendkívüli, szinte páratlan kivételként – az özvegyasszony állhatatossága (és nem a bíró igazságérzete!) hosszú, nehéz időszak után végre véget vet reménytelen állapotának.

„A sokaság pedig megkérdezte tőle: »Akkor hát mit tegyünk?« János így válaszolt nekik: »Akinek két nihálja van, adjon annak, akinek nincs, és akinek van ennivalója, hasonlóan cselekedjék.« Vámszedők is mentek hozzá, hogy keresztelje meg őket. Ezek szintén megkérdezték tőle: »Mester, mit tegyünk?« Nekik ezt mondta: »Semmivel se hajtsatok be többet, mint amennyi meg van szabva.« Megkérdezték tőle a katonák is: »Mi pedig mit tegyünk?« Nekik viszont ezt felelte: »Senkit ne bántalmazzatok, meg ne zsaroljatok, és elégedjetek meg a zsoldotokkal.«” (Lk 3:10-14)

Keresztelő János igehirdetői szolgálatának eredményeiről tudósítva Lukács három, megtérés küszöbén álló embercsoport tekintetében szól az új élet szükséges gyakorlati jellemzőiről. Ezzel persze indirekt módon, mellékesen arról is tudomást szerezhetünk, hogy az 1. század judaista közösségében milyen igazságtalan magatartás jellemezte a különböző társadalmi csoportokat (sokaság, vámszedők, katonák).

„Jaj nektek, képmutató írástudók és farizeusok, mert felemésztitek az özvegyek házát, és színlelésből mégis hosszasan imádkoztok: ezzel súlyosabb ítéletet vontok magatokra.” (Mt 23,14)

Jézusnak ez a sajnálatot is tükröző leleplezése több szempontból is fokozást jelent az előbbi esetekhez képest. Egyrészt azért, mert itt hangsúlyozottan a zsidó nép vallási vezető körének (írástudók és farizeusok) leleplezéséről van szó; másrészt azért, mert a vérlázító társadalmi igazságtalanságok célpontja az egész Bibliában hangsúlyos védelmet érdemlő özvegyek; harmadrészt pedig a hosszasan imádkozók követik el e súlyos büntetést maguk után vonó tetteket.

„Akkor farizeusok és írástudók mentek Jeruzsálemből Jézushoz, és ezt mondták: »Miért szegik meg tanítványaid az ősök hagyományát? Amikor ugyanis étkeznek, nem mossák meg a kezüket.« Ő így válaszolt nekik: »Ti pedig miért szegitek meg a ti hagyományotokért az Isten parancsolatát? Mert Isten ezt mondta: Tiszteld apádat és anyádat, és aki gyalázza apját vagy anyját, halállal bűnhődjék. Ti pedig így tanítotok: Ha valaki ezt mondja apjának vagy anyjának: Áldozati ajándék az, amivel megsegíthetnélek, azt ebben az esetben nem köti a parancsolat, hogy tisztelje apját és anyját. Így tettétek érvénytelenné Isten igéjét a ti hagyományotokért.«” (Mt 15,1–6)

A Tíz ige egyikével szembeszegülő, sőt azt negligáló emberi rendelés (korbán) nagyon szemléletesen világít rá az újszövetségi kor társadalmi igazságtalanságának arra a megdöbbentő változatára, amely immár nem felebarátok, hanem egyenesen családtagok között éktelenkedik. A judaizmus körén belüli fondorlatos gyakorlat (a később valószínűen vissza is vonható templomi felajánlás révén a szülők eltartása nem „emészti föl” a vagyont) a lehető legsötétebb képet festi az újszövetségi kor judaizmusának társadalmi igazságosság tekintetében tanúsított határtalan cinizmusáról.

A lehetséges megoldás

„Aki pedig világi javakkal rendelkezik, de elnézi, hogy a testvére szükséget szenved, és bezárja előtte a szívét, abban hogyan lehetne az Isten szeretete? Gyermekeim, ne szóval szeressünk, ne is nyelvvel, hanem cselekedettel és valósággal.” (1Jn 3,17–18)

János első levelére általában is jellemző, hogy nem megy túl a testvéri kapcsolatok területén elvárható igei normák deklarálásán. Már csak ennélfogva is megmarad ezen a síkon a társadalmi igazságosság érvényesítésének kérdésében is. A másik ok – és ez a döntőbb – azonban nyilvánvalóan az, hogy az újszövetségi kihívottak már vázolt sajátos társadalmi helyzetében csak akkor oldható meg bibliai tekintéllyel a probléma, ha a szükségben lévők megsegítésére képes, előnyös helyzetben lévő társadalmi réteg előtt is tekintély az Isten szava. Már most hangsúlyoznunk kell, hogy a társadalmi igazságosság területén mutatkozó anomáliák felszámolására az Újszövetség csak ilyen esetekben vállalkozhat a biztos siker reményében.

„Ti pedig, urak, ugyanígy bánjatok velük, hagyjátok a fenyegetést, mivel tudjátok, hogy él a mennyekben az Úr, aki nekik is, nektek is Uratok, és aki nem személyválogató.” (Ef 6,9)

Ugyanez az újszövetségi realitásérzék ölt testet a „keresztény házirend” című szakasz idézett versében. Hiszen közvetlen módon csak a levelet olvasó, illetve a kinyilatkoztatást tiszteletben tartó urakat szólíthatja meg a levél a siker reményében. Azokat, akikre nézve nemcsak általános értelemben és objektíve igaz, hogy Uruk a mennyben van, hanem akik szubjektíve minden etikai konzekvenciájával együtt el is fogadják ezt a tényt.

Az Újszövetség prioritása

„Hasonló a mennyek országa a szántóföldben elrejtett kincshez, amelyet az ember, miután megtalált, elrejt, örömében elmegy, eladja mindenét, amije van, és megveszi azt a szántóföldet. Hasonló a mennyek országa a kereskedőhöz is, aki szép gyöngyöket keres. Amikor egy nagyértékű gyöngyre talál, elmegy, eladja mindenét, amije van, és megvásárolja azt.” (Mt 14:44–46)

E két rövid, de klasszikus példázatból világosan kitűnik, hogy a „Βασιλεία τοῦ Θεοῦ” nemes földi értékeket nem degradáló értékrendjében mégiscsak prioritást élveznek az eszkhatologikus szféra maradandóságát önmagukon viselő perspektivikusabb értékek. Ez az általános és könnyen belátható újszövetségi elv annak az ügybuzgó előadónak figyelmét sem kerülheti el, aki egyébként hajlamos lehetne témája abszolutizálásának kísértésébe esni. Az emlékezetünkbe idézett általános bibliai értékrend konkrétan, témánkat illetően is megfogalmazódik az Újszövetségben.

Filemon-levél

E rövid páli levélben egyetlen szót sem pazarol Pál a rabszolgaság intézményének kritikájára. S nyilván nem azért, mert ideálisnak tartja ezt a társadalmi rendet. Hanem mert egy megtért ember gyülekezetbe történő beleplántálása minden más társadalmi igazságtalanságot feledtető mértékben fontos számára.

„Szolgák! Félelemmel és rettegéssel engedelmeskedjetek földi uraitoknak, olyan tiszta szívvel, mint a Krisztusnak. Ne látszatra szolgáljatok, mintha embereknek akarnátok tetszeni, hanem Krisztus szolgáiként cselekedjétek Isten akaratát: lélekből, jóakarattal szolgáljatok, mint az Úrnak, és nem mint embereknek; mert tudjátok, hogy ha valaki valami jót tesz, visszakapja az Úrtól, akár szolga, akár szabad.” (Ef 6,5–8)

A keresztény házirend szolgákra vonatkozó parancsai a szolgai státuszban lévők hétköznapi munkában megnyilvánuló lelki viszonyulását szabályozzák. Ebből világosan kitűnik, hogy azokban az esetekben, amikor az Újszövetség adta lehetőségek keretein belül nem változtatható meg a status quo, akkor – bármilyen társadalmi igazságtalanságot hordozó helyzetben is – az alázatos és szolgálatkész keresztény viszonyulás kap hangsúlyt. Ez – a társadalmi igazságosság érvényesülésének mindenáron érvényt szerezni akaró zászlóvivők megbotránkoztatására – azzal a kitétellel éri el csúcsát, hogy az uraiknak szolgáló alattvalók lényegében nem is az őket szolgaságban tartóknak dolgoznak, hanem egyenesen az Úrnak (7. vers).

„Mindenki maradjon abban a hivatásban, amelyben elhívatott. Rabszolgaként hívattál el? Ne törődj vele. Ha viszont szabaddá lehetsz, inkább élj azzal! Mert az Úrban elhívott rabszolga az Úr felszabadítottja, hasonlóan a szabadként elhívott a Krisztus rabszolgája. Áron vétettetek meg: ne legyetek emberek rabszolgái. Mindenki abban maradjon meg Isten előtt, testvéreim, amiben elhívatott.” (1Kor 7:20-24)

Itt Pál kifejezetten azt tanítja, hogy az adott alacsony társadalmi helyzet nem akadály a keresztény élet kiteljesítése előtt. S ezért nem javasolja a Krisztus szolgálatának végzésére használható energiáknak a társadalmi pozíció megváltoztatására történő elfecsérelését.

Összegzésül kimondhatjuk, hogy az Újszövetség érzékeli a társadalmi igazságosság elszomorító hiányát, és a maga eszközeivel sok mindent megtesz azért, hogy a megbillent egyensúly helyreálljon. De hozzátartozik az igazsághoz az is, hogy az e világi keretek között nagyon fontos társadalmi igazságosság tézise nem tartozik az eszkatologikus dominanciájú Újszövetség prioritást élvező, mindenáron megvalósítást érdemlő programjai közé.

Id. Kovács Géza

Az eredményes igehirdetés titka

„Én is mikor hozzátok mentem, atyámfiai, nem mentem, hogy nagy ékesszólással, avagy bölcsességgel hirdessem nektek az Isten bizonyságtételét. Mert nem végeztem, hogy egyébről tudjak köztetek, mint Jézus Krisztusról, mégpedig mint megfeszítettről. És én erőtlenség, félelem és nagy rettegés közt jelentem meg ti köztetek. És az én beszédem és az én prédikálásom nem emberi bölcsességnek hitető beszédében állott, hanem Léleknek és erőnek a megmutatásában: Hogy a ti hitetek ne emberek bölcsességén, hanem Istennek erején nyugodjék’’ (1Kor 2,1–5 Károli)

Pál minden idők legeredményesebb igehirdetője volt. Az evangélium minden ellenállást szétromboló hatalommá lett először az életében, azután az ajkán. A Római Birodalom városait járva a teljes ismeretlenségből állt elő az evangélium üzenetével, és mégis mindig a városok egész közvéleményének és érdeklődésének a homlokterébe került az evangélium szolgálata által. Mindenféle előkészítő propaganda, evangelizációs kampány, sajtó stb. nélkül is megmozdul az egész Lisztra, Filippi, Thesszalonika, Korinthus, Efezus stb. Sokan állásfoglalásra kényszerülnek, ki mellette, ki ellene. Pált üldözések, bántalmazások érik, a legtöbb helyről menekülés jelleggel kell távoznia, mégis a megtértek zömmel a hitszilárdság olyan fokára jutottak, hogy az általa megszervezett gyülekezetek az egész kereszténység további terjedésének alapjaivá lettek.

A felolvasott igében Pál igehirdetésének tartalmáról és igeszolgálatának módszeréről vall. Lényegében ellebbenti a leplet és felfedi a nagy titkot: mi tette olyan bámulatosan eredményessé szolgálatában az evangélium hirdetését.

Pál arról tesz bizonyságot, hogy igehirdetéseinek egyetlen és kizárólagos tartalma van: Jézus Krisztus, a megfeszített, és hogy ezt a tartalmat nem ékesszólással, nem emberi bölcsességgel továbbította az emberek felé, hanem szívében erőtlenséget, félelmet és rettegést érezve, mégis a Szentlélek által Isten erejével szólta az igét. A két fontos tényező tehát: a tartalom és a mondanivaló közlésének a módja.

A tartalom

Fontos kérdés, mit ért Pál ezalatt: „Mert nem végeztem, hogy egyébről tudjak tiköztetek, mint a Jézus Krisztusról, mégpedig mint megfeszítettről.”

Először is: Jézus Krisztus személyének bemutatása volt a célja. Keresztény hitünknek Jézus Krisztus személye a középpontja. Ő, és nem a tanításai – azok, személye nélkül, szép, de erőtlen igazságok. Ő, és nem csodái, életeseményei, – azok, személyes jelenléte nélkül, csak legendák, csak vallásos mitológia.

Őt kell bemutatni, aki Isten és mégis ember is. Közénk jött, hogy felvegye sorsunkat.

- • Dogmák, tanok, ha igazak, és elfogadjuk is, nem segítenek – csak Jézus Krisztus!

- • Csodákra hiába várunk, vagy másoknak is hiába ajánljuk – Jézus Krisztus kell, és ő tehet és tesz csodákat az életünkben.

Másodszor: Jézus Krisztus váltságmunkájának, a keresztnek a bemutatása volt Pál apostol célja.

- • A kereszt: „a középponton belüli középpont” (Barth).

- • Jézus Krisztust csak akkor látja és érti meg valaki, ha halálát és keresztjét látja és érti. (például a görögök látni akarják)

Amit a kereszt hirdetése jelent

A bűn megítélését. A kereszt teszi nyilvánvalóvá, hogy valamennyien a bűn hatalmában születtünk, a halálban, Isten haragja alatt. A bennünk levő bűn vitte őt a halálba. Az én bűnöm van jelen és cselekszik Kajafásban, Pilátusban, a katonákban (kenyérféltés, hatalomféltés, közömbösség, gyávaság stb.)

Jézus Krisztus szabadítását. Önként vállalta, hogy megszabadítson. Az én testembe öltözött, hogy azt a halálba vigye. Pál személyes bizonyságtétele: „Én vele...” (Gal 2:20)

Jézus Krisztus győzelmét a halál felett. A kereszt azzal vált diadalmas erőforrássá, hogy húsvét fényében ragyog. Feltámadott! Megigazított! Új teremtéssé tett! „A régiek elmúltak, ímé újjá lett minden!” (2Kor 5,17)

Isten szeretetét. Ez a kereszt egyszerű és átfogó, nagy üzenete. Isten felénk fordult, könyörült rajtunk, elrendezte múltunkat és biztosította jövőnket. Békességet, nyugalmat és bűntől szabad életet kínál. Ezt mindenki megérti, és erre minden ember vágyik.

Pál apostol szerint Jézus Krisztusról és a keresztről szóló üzenetnek minden igehirdetésben benne kell lennie! Mindegy honnan a textus, a cél azonos = Jézus Krisztus bemutatása - a kereszt bemutatása. Különös és fontos ez a kizárólagosság!

Mi legyen akkor az erkölcsprédikációkkal? Jézus Krisztus váltsága nélkül csak szép szavak, esetleg némi sikert eredményező fék a kísértések idején. Sokan szánták már azt a szerepet az egyháznak, hogy erkölcsnemesítő feladatot lásson el („Erkölcsnemesítő Vállalat”). A keresztény nem jobb ember, hanem megváltott ember, új teremtés a Krisztusban. Ennek következménye, de csak a következménye, hogy erkölcsében tisztább és nemesebb, de nem ez a lényeg, és ez az emberek életében csak relatíve mutatkozik.

Mi legyen a humanista tanításokkal? Sok ilyen irányú írás van a Bibliában. Sőt lehet így felfogni az egész Bibliát és ebben az irányban magyarázni. Például Jézus csodáit (nyomorultakon segít), példázatait (az irgalmas samaritánus, gazdag és Lázár stb.) a megtérési történeteket (Zákeus, a megtérők az első pünkösd után megosztják vagyonukat), sőt a kereszten is Jézus mélységes humanizmussal áthatva anyjára gondol. Pál határozott tanítása szerint a hívő életben minden nemes emberi magatartás váltság és a Szentlélek gyümölcse (Gal 5:22). De ha gyümölcsöt akarunk, először fát kell ültetnünk, nemes vesszőt kell oltanunk. Ez a „beoltás” pedig a Jézus Krisztus váltsága, a kereszt által lehetséges egyedül.

És felsorolhatnánk minden más témakörű igehirdetést is. Legyen az történelmi, Ó- vagy Újszövetségi alapszövegű, mindegyikre áll: „Nem végeztem, hogy egyébről tudjak tiköztetek, mint Jézus Krisztusról, mégpedig, mint megfeszítettről!” Krisztussal együtt minden megadatik, minden a mienk lehet mennyen és földön, de nála nélkül semmi! (Róm 8:32) Ez Pál igehirdető szolgálatának egyik nagy titka.

Vagyis mindezek alapján ki kell mondanunk, hogy tartalmilag tekintve az evangélium igemagvának Jézus Krisztus személye és az ő váltsága ad csíraképességet. Ha bármilyen oknál fogva igehirdetésünkből kimarad a Krisztusról és az ő keresztjéről való bizonyságtétel, csírátlanított evangéliumot hirdetünk, amelyből élet, megtérés, újjászületés semmiképpen sem származhat.

Az evangélium közlésének módja

Amikor Pál az evangélium előadásának módjáról beszél, nem a mondanivaló helyes beosztására, a beszéd szerkezetére, nyelvezetére vagy más retorikai szükségletekre gondol, hanem arról a belső, lelki hozzáállásról beszél, amely az evangélium hirdetése közben őt, az evangélium hirdetőjét jellemzi. Mert a kimondott szónak nemcsak értelmi jelentése van, hanem a hallgató lelkébe fúródva magával viszi azt a szellemi, vagy indulati tartalmat is, amellyel az előadó részéről elhangzott. Nemcsak az a fontos tehát, hogy mit mondok - bár mint láttuk, lényeges – hanem a hatás attól is függ, hogy milyen lelki tartalommal, milyen lelki hozzáállással mondom ki az evangélium szavait. Pál arról tesz bizonyságot, hogy benne két ellentétes pólus feszül, amikor az evangéliumot hirdeti. Egyrészt érez magában erőtlenséget, félelmet, rettegést, másrészt Isten Lelkének hatalmasan kiáradó erejét tapasztalja.

Erőtlenség, félelem, rettegés – ezt látja Pál, amikor magára néz. Ezt látja, mert Isten színe előtt áll.

Az evangélium eredményes hirdetéséhez megfelelő lelkület egyik alapfeltétele tehát, hogy minden igehirdetésnél éljük át: Isten színe előtt állunk, az ő követségében és megbízásából, az ő nevében szólunk. E hallatlan felelősség terhe alatt kell éreznünk és meglátnunk a magunk erőtlenségét, félelmét és rettegését.

Erőtlenség: képtelenség arra, hogy az evangélium általam életet teremtsen, pedig Isten igénye nem kevesebb! Képtelenség arra, hogy bármilyen jó felkészültséggel, kiváló adottsággal, gondos előkészülettel, vagy ügyes fogásokkal én eredményessé tehetném szolgálatomat, én megtérésre vezethetnék embereket. Az erőtlenség érzése annak őszinte és alázatos elismerése és egyúttal igénylése, hogy egyedül Isten teheti gyümölcsözővé az általam hirdetett evangéliumot a Szentlélek által.

Félelem és rettegés. Vajon mit jelenthetett ez Pálnál? Nem gondolom, hogy emberektől, Istentől vagy sátántól való félelemre kellene gondolnunk. Azt hiszem, inkább valamilyen belső remegést, szorongást jelentett ez nála az evangéliumért, a Krisztus ügyéért, az elveszett emberekért, hogy valamiképpen az evangélium hirdetése által életre jussanak. Jelentette a félelmet önmagától, hogy bűneivel, testi indulataival, vagy emberi képességével, esetleg magabízásával meg ne rontsa az evangélium magvetését. Ez a gondolkodás nyilvánul meg az apostolnál már akkor is, amikor így ír: „Megsanyargatom testemet, hogy míg másoknak prédikálok, magam valamiképpen méltatlanná ne legyek.” Ezért fogadja gyönyörűséggel még a tövist is a testében, a Sátán angyalának gyötrését, hogy – mint mondja – „a kijelentések nagysága miatt el ne bizakodjam”, hogy Isten kezében használható eszköz maradjon.

Azt hiszem, nekünk is kellene ebből a fajta félelemből és rettegésből. Félni attól, hogy a mondanivalónkat ne a magunk bölcsessége, okossága, vagy éppen jól meggondolt emberi vagy egyházinak titulált érdekei adják az ajkunkra. Félni és rettegni attól, hogy bármilyen Krisztustól idegen cél, vagy tűz csiraképtelenné tegye az általunk hirdetett evangéliumi magvetést.

Pál eredményes igeszolgálatának a legfőbb lényegét természetesen akkor határozza meg, amikor azt mondja, hogy az „Léleknek és erőnek a megmutatása”. Azért fél és remeg attól, hogy bármit is a magáéból adjon, hogy így teljességgel a Szentlélek mondanivalójának és erejének adhasson helyet. Azért a megüresedés önmagától, hogy egészen betölthesse őt Isten önmagával.

Az evangélium hirdetésének hatása attól függ, hogy mennyire érvényesül benne a Szentlélek munkája. Márpedig ez szubjektív tényező, vagyis a Szentlélek nem az evangélium szavaihoz, tárgyi mondanivalójához, hanem az evangéliumot hirdető személyhez társul, ha az helyet ad számára és igényli őt. Az evangélium szava igazság, méghozzá örök érvényű igazság akkor is, ha üres lelkülettel, vagy önös érdektől befolyásolva hangzik, csak éppen bűnt megítélő, bűnbánatot ébresztő és életet teremtő hatalom nem lesz benne. A kegyes szavak, a jól megszerkesztett vázlat, a fordulatos előadás nem pótolja a Szentlélek erejét.

Az eredményes igehirdetéshez alkalmas lelkület tehát a Szentlélek uralma által lehetséges. Éppen ezért a Szentlélek mint dicsőséges isteni személy minden alkalommal az igehirdető személyét kívánja uralma alá venni. Senki sem mutogathat olyasmit, ami nincs a birtokában. „Léleknek és erőnek a megmutatása” csak úgy lehet az igeszolgálatunk, ha a Szentlélek tényleg jelen van és teljességgel uralkodik egész életünkön.

Háló Gyula

A lelkipásztor lelkisége

és lelki élete, mint a közösség kovásza

Avagy miért nem kel az egyház tésztája?

„Amit tagadunk, az nem gyógyítható.” (Bayer György)

Ecclesia semper reformanda! Az egyházat folyamatosan reformálni kell! (Pontosabban a benne élő kiválasztottakat.)

Aggasztó példák

A rend hiányának egyik példája, amikor a lelkipásztort mint kovászt kiveti a gyülekezet magából (más országbeli példa):

Három év kezdeti szolgálat után kerül a lelkipásztor a nagy múltú gyülekezet élére. Szeretettel, lelkesedéssel, becsülettel és hittel végzi munkáját. Látogat, igét hirdet, beteget gondoz, hívogat. Családját is a missziói munkának rendeli alá. Szereti népét. Az előző lelkipásztor nyugdíjasként ott él. Alkoholista. Többeket a gyülekezetből az ital szeretetére nevel életmódjával. Lelkipásztorunk az árokból is összeszedi öreg szolgatársát. Inti, imádkozik vele. A szövetség vezetése egy évre eltiltja a nyugdíjas lelkipásztort a szolgálatok végzésétől, de az év letelte után visszaadja a felhatalmazásokat, bár életvitelében semmi nem változik. Az öreg szolgatársnak az sem tetszik, hogy utódja törődik Isten népével. Egyre többeket megnyer a lelkipásztor munkájának és életének aláaknázására, akinek végül 14 év kitartó szolgálat után feleségével együtt megbetegítve, megalázva kell elhagynia azt a helyet, ahova nem ők akartak kerülni, hanem híva lettek. Az iszákos és uszító idős szolgatárs maradhat, mert nagy rokonsága van.

A tízezer lakosú település egyik polgára így értetlenkedik: „A reformátusok tisztelik a papjukat, bár iszik, a baptisták meg elkergetik a prédikátorukat, mert szent életet él.”

Tanulság: Ha kovász akarsz lenni, akkor tésztába keveredj, de a korpa közé még nem szabad belekeverni magad, mert ki fog vetni.

A hasonló történetekre és helyzetekre mindig adunk magyarázatot. A magyarázatok sokszor nem azonos elveket tükröznek. Minden eset más és más - érkezik ilyenkor a válasz.

A rend hiányának vannak magyarországi példái is. Belefáradt a szolgálatba - mondják a tehetetlen, vezetői eszközöktől megfosztott, státusában nem támogatott, s ezért lemondott lelkipásztorra.

Pedig nem a szolgálatba fáradt bele, még csak nem is a nehéz vagy egyenesen hamis atyafiakba. Akkor mibe fáradt el? Abba, hogy nem képviselheti az igazságot, s a hamisságtól kell bocsánatot kérnie, hogy „békességben” válhassanak el egymástól.

Így sokszor azok is, akiknek a dolga az, hogy Krisztus ügyét segítsék, hamis vagy sokszor egyértelműen bűnös, sőt törvénytelen dolgok mellé állnak, s ezáltal a rosszat táplálják.

Az ártatlanul megbélyegzettekért mindannyiunknak felelni kell! Nemcsak azoknak, akik ezt tették, terjesztették, de nekünk is, akik ezt engedtük.

Hitelvi vagy erkölcsi okok nem róhatók fel egyiküknek sem. Bűnük az volt, hogy valamit el akartak érni a gyülekezet lelki életében, s ezért vétket nem tűrtek, vagy a sorozatos bántalmazások közben nem tudtak csöndben és mosolyogva tovább szolgálni.

A gyülekezet tévesen értelmezett védelme érdekében általában nem került sor a dolgok tisztázására. Legtöbbször megállapították, hogy mindenki hibás. A lelkipásztor tanuljon belőle, a gyülekezetnek viszont nem kell változni. Miért?

A gyülekezet tévesen értelmezett védelme érdekében általában nem került sor a dolgok tisztázására. Legtöbbször megállapították, hogy mindenki hibás. A lelkipásztor tanuljon belőle, a gyülekezetnek viszont nem kell változnia. Miért?

Mindig a főnöknek van igaza.

A lelkipásztor főnöke a gyülekezet.

Ezért a gyülekezetnek (annak a személynek, csoportnak) mindig igaza van.

A főnöknek akkor is igaza van hogyha, adót csal, munkahelyén lop, szerződést hamisít, nyerészkedik testvéreken, rokonokon, feketén dolgoztat, dolgozik, iszik vagy más szenvedélyt űz, flörtöl, elítélhető nemi viszonyt tart fenn, rágalmaz, alaptalanul lejárat.

Egy-két esettől eltekintve a meghátrálásra kényszerülő lelkipásztorokra utólag sem tud senki hitbeli vagy erkölcsi vétséget rábizonyítani (miközben ők azokkal küzdenek eredménytelenül), mégis ők vannak elmarasztalva vagy akár megbélyegezve.

A legtöbbször a vád a stílus. Például: kiabált, amikor már a fél gyülekezet rágalmazta.

Kollegialitás és érdekképviselet hiánya

Sajnos bennünk sincs meg a minimális kollegialitás ahhoz, hogy legalább ne húzódjunk el ezen társainktól, mintha leprások lennének.

Magatartásunk azt bizonyítja, hogy többségében mi is azonosultunk azzal az eretnekséggel, hogy a siker igazolja a lelkipásztor lelkiségét. Ha bárkik ellene fordultak, az eleve azt bizonyítja, hogy szolgatársunk rossz lelkiállapotban van.

Sokszor még a kerületi vagy szövetségi vezetők is eszköztelenek ahhoz, hogy a bizonyítottan házasságtörő, tolvaj, rágalmazó, adócsaló testvérekkel szemben kiálljanak szolgatársuk mellett, pontosabban az ige képviseletében járjanak el.

A gyülekezet intézményének féltése miatt óriási a kísértés arra nézve, hogy konfrontációk idején ne a bűntől szabadítsuk meg a gyülekezetet, hanem helyette kompromisszumot kössünk, függetlenül attól, hogy kinek milyen a hitbeli vagy erkölcsi meggyőződése.

Jobban félünk a gyülekezetektől, mint Istentől. (Nem csoda, hisz tőlük függünk egzisztenciálisan a jelenlegi struktúránkban.)

Azt hisszük, Isten azt kéri számon tőlünk, hogy fenntartottuk-e a gyülekezet működését, ahelyett, hogy üdvösségre vezettük-e a ránk bízottakat.

A gyülekezet lényege, szerepe

Az egész egyház, konkrétan a gyülekezet azért van, hogy az egyes hívők számára tanítást, bátorítást és kontrollt adjon a mindennapok hívőségéhez, a valódi szolgálathoz.

Ám a szolgálat értelmezésének megbocsáthatatlan tévtanítását fogadtuk el már hosszú ideje.

Mi ez a tévtanítás? Az, hogy a gyülekezeti, azon belül is a kultikus szolgálatot és a „békességes” légkört mindenek fölé emeltük.

Emiatt vannak a munkahelyükön hanyag imaóravezetőink, a szomszédaikat sem ismerő diakónusaink, az üzleti életben becstelen dicsőítésvezetőink stb.

Nem az életet tanítjuk, és nem azt kérjük számon.

Nehezíti a helyzetet az is, hogy a különféle sikeres misz- sziós társaságok valódi referenciák nélkül szövetkeznek a legkülönbözőbb emberekkel. Némely gyülekezetünkben ez is összeütközés forrása.

nehezíti a helyzetet az is, hogy a különféle sikeres missziós társaságok valódi referenciák nélkül szövetkeznek a legkülönbözőbb emberekkel, némely gyülekezetünkben ez is összeütközés forrása.

A hitben való növekedés és a szentté létel egyetlen és szétválaszthatatlan tartalom. A lelkipásztor Istentől vett feladata ennek a hívő életnek célul tűzése és számonkérése.

Tehát a lelkipásztor amikor elsődlegesen a gyülekezeti élet felpezsdítésével akarja a gyülekezethez tartozók lelki életét fejleszteni, becsapja és félrevezeti a rábízottakat. Ennek következtében a tagok csupán a gyülekezeti életben való aktivitásukkal akarják bizonyítani egészséges lelki életüket, lelki fejlődésüket.

A lelki fejlődés, a lelki erősség kizárólagos mércéjévé a gyülekezeti aktivitás válik, pedig a gyülekezeti élet az egyénre nézve önmagában megtévesztő és félrevezető.

A lelkipásztornak sajátos feladata – témánk szempontjából – annak bemutatása és tanítása, hogy mi is a lelki élet, az hogyan fejlődik, milyen eszközök állnak, és milyen eszközök nem állhatnak rendelkezésre, a fejlődést mi bizonyítja.

Ha ezt nem sikerül karakteresen megtanítani, akkor az ő életéből azt fogják kiolvasni, hogy a fejlődő lelkiség bizonyítéka a sok-sok gyülekezeti tevékenység (mivel a lelkipásztor is azt teszi), valamint a szelíd és békességes lelkület (mivel a lelkipásztort is erre kényszerítik).

Ekkor pedig lelkileg a saját sírja felé tart a gyülekezet.

A lelkipásztor tehát lelki értelemben nem a közösség kovásza, hanem a tagok életének kovásza. Ezt bizonyítja az is, hogy élete némelyekre útmutatásul hat, és követik életpéldáját, mások viszont nem hatódnak meg tőle.

A lelkipásztor lelki élete, lelkisége nem a gyülekezet elvont terében mozog, hanem az egyes hívők előtt.

A lelkipásztor a gyülekezet hitbeli közösségének része, de a struktúrába kívülről érkezik. Éppen ez garantálja (garantálná), hogy kovász maradhasson.

A jelenlegi demokratikus felépítés ezt ellehetetlenítheti, csak akkor működne egészségesen – hogy a lelkipásztor kovász lehessen -, ha a demokratikus folyamatokban csak a tiszta hitű és feddhetetlen életű tagok vennének részt.

A baptista közösségek ellentétben a felülről szervezett egyházakkal (például katolikus egyház) alulról szervezett szövetségekbe rendeződnek. Az egyház tulajdonképpeni vezetője a hívők közössége (gyülekezet), a hívők választják a lelkipásztort és a gyülekezet vezetőit – olvashatjuk a Wikipédián.

Tapasztalat, hogy erkölcsi kérdésekben a lelkipásztoron kívül a többi elöljáró ritkán fegyelmez, sőt nem is kezdeményezi a fegyelmezést.

Miért? A lelkipásztor jön-megy, a gyülekezet marad. Az elöljárók is maradnak, s nem szeretnék később a jelen konfrontáció következményeit viselni.

Az elöljárók sokkal jobban ki vannak téve azon kísértésnek, hogy fenntartsák a gyülekezeti élet látszatát, hogy kerüljék a konfliktusokat, hogy ne oldjanak meg problémákat. Egyszóval, hogy az embereknek ne a lelkével, hanem a gyülekezet fenntartásával, a látszattal foglalkozzanak, s a tagokkal csak akkor és abban az értelemben, ha azok valamelyike zavarja a „nyugodt és békességes” gyülekezeti „lelki életet”. Néha a lelkipásztorok esélytelen harcot vívnak a vágyakat kergető testvérekkel és a nosztalgiára éhező többséggel is.

Pedig Dietrich Bonhoeffer így fogalmaz: „Isten gyűlöli az ábrándozást, mert gőgössé és követelőzővé teszi az embert. Aki álomképet alkot magának arról, hogy a gyülekezetnek milyennek kell lennie, az elvárja Istentől, a másik embertől és önnönmagától is, hogy álma valóra váljék... és ami nem a szája íze szerint történik, az neki kudarc.”

A lelkipásztor menedzser is, de legfőképp pásztor

A lelkipásztor természetesen a gyülekezetnek mint intézménynek (strukturált közösség) a vezetője is. Felelőssége az istentiszteletek, a csoportok, a programok, a gazdasági alapok, a külső kapcsolatok megteremtésére és működtetésére is kiterjed. De pusztán ezek nem garantálják, nem garantálhatják a lelki élet fejlődését, hisz a lelki fejlődés elsősorban nem ezekben mutatkozik meg, hanem a jellemben és az életvitelben, amely elsősorban a családban, a szomszédok és a munkatársak előtt ellenőrizhető, ott válik nyilvánvalóvá.

Ezért a lelkipásztornak – mint kovásznak – a hatását is a családi életben, a szomszédi, szűkebb-tágabb környezeti, esetenként munkatársi körben lehet felmérni.

A gyülekezet nagy része arra szeretné rávenni lelkipásztorát, hogy ne foglalkozzon az ő családi életével, a szomszédaival és a rokonaival való kapcsolatával, a munkahelyi forgolódásával, sőt ezekről a lelkipásztornak nem is kell tudnia.

Ha a gyülekezeti tag rendes és szolgálatkész (értsd: feladatokat vállal, mozgósítható) a gyülekezetben, akkor higgye el a lelkipásztor és minden testvér, hogy az ő lelki élete rendben van. Ők olyan szenteket szeretnének, akik csak a gyülekezet szeme előtt szentek, szerintük csak az számít, ami a gyülekezetben történik.

Ezt a fertőző tévtanítást minden eszközzel le kell rombolni, mert eddig is óriási károkat okozott a lelki életben!

A lelkipásztor lelki céljait lelki eszközökkel tudja egyedül elérni. De ehhez mint közösségvezető nem állhat ingatag talajon.

Tomka Ferenc A szentségi lelkipásztorkodás és az új evangelizáció (Szent István Társulat, 2006) című könyvében erről így fogalmaz: „A lelkipásztori teológia tárgyát így határoztuk meg: »Az Egyház életével és önmegvalósításával foglalkozik, amennyiben azt a kor és a környezet befolyásolja.« Az egyház élete és önmegvalósítása elsősorban szentségi létet, szentségi önmegvalósulást jelent. Minden lelkipásztorkodás alapja és kiindulópontja, hogy az egyház szentség: Isten jele és jelenléte. Mindazok a személyek és eszközök, amelyek a lelkipásztorkodás »eszközei«, annyiban felelnek meg küldetésüknek, amennyiben az egyház szentségi küldetésébe kapcsolódnak, abban részt vesznek.”

Mi is az a lelki élet és a lelkiség?

Lelki élet (lat. vita spiritualis): tág értelemben a test anyaghoz kötött, érzéki örömökkel járó életénél magasabb rendű, szellemi tevékenységek összessége (gondolkodás, megismerés, tervezés, alkotás, munka, számadás); szoros értelemben kegyelmi élet, minden ember legmagasabb rendű hivatása, tudniillik hogy megismerje, megszeresse és szolgálja az egy, élő és igaz Istent és a megváltó Jézus Krisztust (vö. Jn 17,3).

A lelki élet kezdete az újjászületés a keresztség, a betegek kenete szentségei által; kibontakozása az imádságban, a bűnök és víciumok elleni küzdelemben, az isteni erények (hit, remény, szeretet) és az erkölcsi erények gyakorlásában történik; a megtérés, a bűnbánat és az állapotbeli kötelességek hűséges teljesítése útján jut el a tökéletességre. - A lelki élet a teológia tudományának is tárgya, szaktudományai az aszketika és a misztika (lexikon.katolikus.hu).

Mi a lelkiség, a spiritualitás? A skolasztikus módszer azt kéri, hogy előbb határozzuk meg azt, amiről beszélni akarunk. Csak miután meghatároztuk, mi a lelkiség, azután tudjuk megállapítani, hogy van-e szentírási lelkiség. Még a lexikonok is küzdenek a lelkiség meghatározásával. Néhányat idézek a jelenleg legnépszerűbb német lelkiségi lexikonból.

Kari Rahner SJ: „Elet a Lélekből.” (Leben aus dem Geist) „A hit, remény és a szeretet tudatos és valamennyire módszeres fejlődése.”

Paul M. Zulehner: „A hit megvalósítása konkrét életkörülmények között.”

Anton Rotzetter OFMCap: „A vallás gyakorlása, amely mércéjét a Názáreti Jézus által megnyitott történelemből veszi.”

Érdemes elolvasni dr. Diós István rövid összefoglaló cikkének lényeges részét a Magyar katolikus lexikonból. „A lelkiség a tökéletesség elérésének útja, mely korok és kultúrák eltérő lehetőségei között liturgikus, teológiai és magánáj- tatossági formákban, irányzatokban mutatkozik meg. Egy-egy karizmatikus egyéniség, szent nagyon meghatározhatja. Ebben az értelemben minden vallásnak megvan a maga lelkisége, és a római katolikus egyházon belül is sok lelkiség van (bencés, ferences stb.). – A lelkiségek különbözőségének oka az Egy Lélektől származó karizmák sokfélesége (vö. 1Kor 12). A lelkiségek az Egyház életének gazdagságát, a hit sokféle kibontakozási lehetőségét tanúsítják egy meghatározott emberi környezetben.”

Minden idézett meghatározás közös vonása, hogy a Szentlélekre és Jézus Krisztusra hivatkozik, ugyanakkor nyitott az emberi lét és a világ felé. Éppen ezért a német katolikus teológiai lexikon meghatározása a legtömörebb: „Élet a Lélekben” (Leben im Geist). Ez azért is találó, mert a lelkiség szó a Lélek szóból származik (vö. spiritualitás – Spiritus)!

A spiritualitás fogalma először a francia katolicizmusban tűnt fel 1900 körül. A vallásos élet, az aszkézis (gyakorlat) és a misztika (élmény, tapasztalat) tanát jelentette.

Német nyelvterületen, és ezt követően a magyarban is, a II. világháború óta jámborság értelemben használták. A 80-as évek óta profán, világi jelentése is van. Ilyen értelemben, Josef Sudbrack szerint „a lelkiség ma felfogást, mentalitást is jelent, amely a valós világot értelmezi”.

A lelkiségben az élet nyilvánul meg. A lelkiség alakja attól függ, hogy az egyén hogyan köti össze világnézetét és életcélját saját személyiségével. Egyeseket a szemlélődés vonz, másokat a szegények szolgálata. Mindenkit közvetlenül személyesen és egyénileg a Szentlélek sugall. Szoros értelemben véve minden kereszténynek saját lelkisége van. De mindnyájuknak közös vonása, hogy a keresztény lelkiség minden formája hittel felel a Jézus Krisztusban nyert kinyilatkoztatásra. (Jakubinyi György Szentírási lelkiség című előadása 2008. november 17-én a Szent István Társulatnál.)

Lelkiség alatt ma tévesen stílust értenek, holott lelkiségről ott lehet beszélni, ahol a hit meghatározza az életet, ahol a hit életvitelt, erkölcsiséget jelent, ahol a hit növekedése nyilvánvaló. Így ma a lelkiség többnyire bebetonozott felfogást és életstílust jelent.

Wijngaards atya szerint a szentírási lelkiségnek négy eleme van: megtapasztalja Istent (istenélmény), tanulmányozza, kutatja a Szentírást, hallgat a Szentlélek sugallatára, átalakítja életét.

Aki ezt megéli, az éli meg a szentírási lelkiséget.

A gyülekezet spiritualitását, hitéletét a testvérek gyakran összekeverik a gyülekezet szervezettségével, közösségi megnyilvánulásaival. Ez is bizonyítja, mennyire mélységes zűrzavar van a fejekben és a szívekben.

A teológiát népünk leértékeli. Annyiban becsüli csak, amennyiben az gyakorlatias módszert kínál. Ennek következménye, hogy lelkiség alatt stílust ért.

Egy szolgatárs a lelki színvonalról

A lelki színvonal követelményként érvényesül a tagok erkölcsi normája tekintetében. Kimondva, kimondatlanul is minden és mindenki azt szorgalmazza, hogy ezt a jellemzőnek mondott színvonalat igenis tessék elérni, ugyanakkor ez minden lelki nevelődés maximuma is. Általában abban a környezetben ezen túlra nem látnak. „Ami ezen túl van, az felesleges és értelmetlen különcködés. Érd el, amit az elődök célul tűztek elénk, és kész! Minden egyéb csak különcködés” – mondják a közösség illetékes és illetéktelenül is szószóló tagjai.

Megfeszülhet a kívülről jött lelki vezető, ha gyülekezetét szeretné a régi normák szintjei fölé emelni. A legkevesebb az, hogy nem értik, és nem értenek vele egyet. Feleslegesnek tartják az új célokat. És ha ez az „újítás” valaki erkölcsi magatartását közvetlenül is érinti, például leleplezi, akkor abból felháborodás és néha – vérmérséklettől és a megtérés szintjétől függően – elutasítás lesz, mely elmehet egészen az aljas vádaskodásig, csúfolódó megjegyzésektől a rosszindulatú gyanúsítgatásig. Isten „szent népéből” vagy annak egyikmásik tagjából ilyenkor előbújik a takargatott és díszesen öltöztetett démon. Ennek egyik tipikus megnyilvánulása: nem marad meg saját teológiai látásának ismertetésénél, esetleg annak érvényesítési szándékánál, hanem támadást indít az ellen, aki merészelte az ő sokéves, évtizedes erkölcsiségét megkérdőjelezni.

E vitában nem azonosak az esélyek. Az általam ismert lelkipásztorok – általában – nem tanulták meg az aljasságot. Nem tudnak érvelni, nem tudnak zsarolni, rágalmazni, ügyetlenek a komiszkodásban. A gonoszságra is igyekeznek szelíden válaszolni, és ha szavuk sértett, még ők kérnek bocsánatot. Olyanok, mint a lábtörlő: mindenki beléjük törölheti a piszkos, sáros lábát. Lehet-e egy gyülekezet lelki szintjét emelni? A lelkipásztor számára az a legkényelmesebb, és egyúttal karrierjét is az támogatja, ha nem teszi szóvá a bűnöket, hanem cimborái gyülekezetének vétkeseivel együtt, a növekvő mértékben jelentkező világiasságot látványos isten- tiszteleti külcsínnel, sok sztorival és ‘jópofáskodással’ elfedi. „Ez a jó pásztor! Ilyen kell nekünk! Az ilyen mellett van ‘élet’ a gyülekezetben.” (Lukács Tamás: A keresztény lelkiség szintjei, 2008. június 16. http://metron-heneka.blogspot.com.)

A lelkipásztor kiszolgáltatottsága,

avagy a lefagyasztott kovász

Hegyi András A szolgálatkezdés kihívásai címmel írt a Szolgatárs 2009-es 1. és 2. számában. Ő elsősorban a lelkipásztor lelkületét, jellemét, vagyis a szolgálat szubjektív elemeit veszi sorba nagy alapossággal. Mindezek mellett viszont ne felejtsük el, hogy van egy objektív tény, amelynek a megváltoztatása nélkül alig képzelhető el hatékony lelkipásztorkodás. Ez pedig az egzisztenciális kiszolgáltatottság.

A lelkipásztor beiktatásakor kitől kap felhatalmazást? Ha csupán a meghívó gyülekezettől, akkor az teológiailag önkényes, hiszen a gyülekezet magának választott tanítót. Ha a felhatalmazást az egyházvezetés adja, az a gyülekezetnek nem tetszik, mert megkérdőjelezi az önállóságát. Itt egy újabb eretnekség: a független gyülekezet.

Ha a felhatalmazást az egyházvezetés adja, az a gyülekezetnek nem tetszik, mert megkérdőjelezi az önállóságát. Itt egy újabb eretnekség: a független gyülekezet. Ez olyan, mint a független férj, vagy a független gyülekezeti tag.

A szövetség vezetése az egész szövetség felhatalmazásával kell hogy beiktassa a lelkipásztort!

A lelkipásztori szolgálati levél szavai ezt meg is adják. De akkor hol vész el a súlya?

„Istentől kapott elhívásom alapján a tiszta evangéliumot hirdetem, s ezáltal az embereket az üdvösség útjára vezérlem, a reám bízottakat a tanítványi szolgálat betöltésére és az élet minden területén való becsületes helytállásra nevelem.

Mindenkor gondoskodom a gyülekezet rendjébe tartozó összes istentiszteleti és egyéb szolgálat pontos ellátásáról, a gyülekezet és az ahhoz tartozó személyek, családok, testi és lelki betegek pásztori gondozásáról, a már szolgálatban álló avatott és választott gyülekezeti munkások bátorításáról és támogatásáról, valamint új szolgálattevők neveléséről és fölkészítéséről.

Felügyelek a gyülekezet jó rendjére, hitelvi és erkölcsi tisztaságára, és a Szentírás alapján, valamint a ráépülő baptista hitvallással, a baptista egyház alapszabályával valamint a szervezeti és működési szabályzattal összhangban tevékenykedve irányítom és képviselem a gyülekezetei.”

A szövetségi rendszerre és a gyülekezeti függetlenségre hivatkozva ma sokan visszaélnek ezekkel az alapelvekkel.

Ugyanis a szövetségi rendszer legfőbb hangoztatói egyházunkban ma nem a gyülekezetektől függnek. Sokuknak saját alapítványa, háttérszervezete, külföldi vagy hazai támogatói köre van. Missziótársaságok, más szervezetek vagy magánszemélyek támogatják őket, illetve előző, civil állásukban vagy a lelkipásztori hivatás közben más forrásokból már megteremtették saját biztonságos egzisztenciájukat. A gyülekezetplántálókat pedig többnyire más gyülekezetek vagy nem a plántált gyülekezetben élő magánszemélyek támogatják, emiatt az ő helyzetük témánk szempontjából eltérő.

A gyülekezeti lelkipásztor egzisztenciálisan kiszolgáltatott. Nem az egyháztól függ, hanem a gyülekezettől, olykor egyesektől.

Ki a munkáltatója? Ha a gyülekezete, akkor annak sosem lesz, nem lehet vezetője. Nem láttunk még olyan hatékony intézményvezetőt, akinek a fizetését a dolgozói határozták meg és adták össze. Nálunk azoktól függ a lelkipásztor teljes egzisztenciájában, akiket vezetnie, tanítania, olykor feddenie kell.

A helyzetből adódóan a gyülekezet könnyen így gondolja: gyülekezeté az udvar, a szolgálati lakás, a lelkipásztor, de sokszor a felesége, sőt a gyermekei is. És ennek megfelelően is viselkedik.

Az egzisztenciális kiszolgáltatottság miatt a lelkipásztor és a gyülekezet lelkiségének egymásra hatása rossz irányba tendál: vagy alkalmazkodik a lelkipásztor, hogy életének krisztusi elkötelezettsége ne legyen kihívó, vagy egyre inkább magára marad krisztusi életével.

Az állandósuló kiszolgáltatottságérzés összeegyeztethetetlen a vezetői magatartással ugyanazon körön belül. Hogyan is lehetne a lelkipásztor kovász, ha nincs sem felhatalmazása, sem egzisztenciális biztonsága?! Nem minden lelkipásztornak élnek a szülei, s ha élnek is közülük, nem mindegyik tudja hatékonyan segíteni gyermeke vagy veje missziói elhívatását.

A becsületes, az egyház tekintélyére adó lelkipásztorok pedig nem mennek el az önkormányzathoz vagy helyi segélyszervezetekhez kuncsorogni anyagi segítségért. Az önkormányzat természetesnek veszi, hogy az egyház gondoskodik a munkásairól.

A lelkipásztor kiszolgáltatottsága túlzott. Íme, néhány példa rá:

- • táppénzre nem jogosult,

- • munkanélküli segélyre nem jogosult,

- • leszázalékolása kérdéses,

- • rokkantnyugdíja kérdéses,

- • végkielégítésről még nem hallottunk,

- • a szolgálati lakás használata szabályozatlan.

Gondoljuk végig azt is, hogy milyen eltérések vannak az anyagi juttatásokban! Vannak olyan szolgatársaink, akik nagyon nehéz szociális körülmények között élnek. Ki képviseli hatékonyan az ő érdeküket?

A mostani rendszer elősegíti, sőt kiprovokálja, hogy:

- • a lelkipásztorok riválisak, sőt olykor ellenségesek legyenek egymással, amennyiben a mögöttük állóknak vannak kiszolgáltatva;

- • a gyülekezetek ne is akarják elfogadni a lelkipásztorukat vezetőként, hisz könnyen lecserélhetik, sőt, már lelkipásztor se kelljen némely gyülekezetnek;

- • a gyülekezetek ne akarjanak „központi” iránymutatáshoz alkalmazkodni;

- • az egyházkerületi és az egyházvezetés ne legyen képes érdekképviseletként fellépni;

- • hogy kialakuljanak a „magáneljárások” (minden helyzet más, nincsenek ismert elvek és útmutatások),

- • hogy „magánegyházak” alakuljanak ki az egyházon belül.

Sokszor még a legjobb szándékú elöljárók sem érzékelik azt, hogy ők a maguk teljes védettségéből sokkal kevesebb kockázatot vállalnak a testvérek lelkéért, mint lelkipásztoruk. Nekik általában az imaház épületétől – térben is – független saját otthonuk van, a gyülekezettől független a munkahelyük, az egzisztenciájuk.

Ha nem választják meg őket elöljárónak, karvezetőnek, ajtónállónak, akkor sem szűnik meg a munkahelyük, a családjukat biztonságban tudhatják, és nem kell elköltözniük.

Miért kap fizetést a lelkipásztor?

– avagy miért fizeti az illetményt a gyülekezet?

Sokszor mi magunk is úgy gondolkodunk, hogy a gyülekezet működtetéséért kapja a lelkipásztor az illetményét. Pedig a Biblia szerint nem a közösségért, nem a szolgáltatásokért fizeti a gyülekezet a lelkipásztorát, hanem a tanításért. Érdemes újragondolni ezzel kapcsolatban az ige útmutatását!

„Akit pedig az igére tanítanak, az minden javából részesítse tanítóját.” (Gal 6,6)

„Ki katonáskodott valaha is a saját zsoldján? Ki ültet szőlőt úgy, hogy nem eszik a termésből? Vagy ki az, aki nyájat legeltet, és nem iszik a nyáj tejéből? Vajon csak emberi módon mondom-e ezeket, vagy nem ugyanezt mondja-e a törvény is? Mert Mózes törvényében meg van írva: »A nyomtató ökör száját ne kösd be.« Vajon az ökörről gondoskodik-e így az Isten? Nem teljes egészében értünk mondja ezt? Bizony, értünk íratott meg, hogy aki szánt, reménységgel kell szántania, és aki csépel, azzal a reménységgel csépeljen, hogy részesedik a termésből. Ha mi nektek a lelki javakat vetettük, nagy dolog-e az, ha földi javaitokból fogunk aratni? Ha mások részesedhetnek ezekből, miért nem inkább mi? De mi nem éltünk ezzel a szabadsággal, hanem mindent elviselünk, hogy semmi akadályt ne gördítsünk a Krisztus evangéliuma elé. Nem tudjátok, hogy akik a templomi szolgálatokat végzik, a szent helyből származó eledellel élnek, és akik az oltár körül forgolódnak, az oltárra vitt adományokból részesednek? így rendelte az Úr is, hogy akik az evangéliumot hirdetik, az evangéliumból éljenek.” (1Kor 9,7–14)

„A vezetésben bevált presbiterek kétszeres megbecsülést érdemelnek: elsősorban azok, akik az igehirdetésben és a tanításban fáradoznak. Mert azt mondja az írás: »Nyomtató ökörnek ne kösd be a száját«, és »Méltó a munkás a maga bérére«. (1Tim 5,17–18)

„Te azért, fiam, erősödjél meg a kegyelemben, amely a Krisztus Jézusban van. És amit tőlem hallottál sok tanú előtt, azokat add át megbízható embereknek, akik mások tanítására is alkalmasak lesznek. Vállald velem együtt a szenvedést, mint Krisztus Jézus jó katonája. Egy harcos sem elegyedik bele a mindennapi élet gondjaiba, hogy megnyerje annak a tetszését, aki harcosává fogadta. Ha pedig versenyez is valaki, nem nyer koszorút, ha nem szabályszerűen versenyez. A fáradozó földművesnek kell először a termésből részesülnie.” (2Tim 2,1–6)

A lelkipásztor kettős szerepe

– avagy győz a látszat fenntartása?

A lelkipásztor elsősorban lelki vezető: célja a tagok hitének és életének nevelése.

Másodsorban menedzser: a gyülekezetet mint intézményt igazgató-működtető mint a közösséget szervező.

Ha a két szerep azonos szintre kerül, annak tragikus következményei vannak.

Még tragikusabb, hogyha a menedzserszerep óhajtása erősebb, mint a lelki vezetőé.

A menedzseri szemlélet sajnálatos győzelmének bizonyítéka az, hogy a lelki élet színvonalát és növekedését a következőkben mérjük:

- • létszámnövekedés, tanítványozás,

- • szervezettség (alakulatok, csoportok, a gyülekezet mozgatása),

- • közösségi aktivizálás (mindenkinek legyen „szolgálata”)

- • lelkesült és színes istentiszteletek,

- • hatalmi pólusok kiegyenlítése („békességes” légkör),

- • az eredményesség (módszertan) szembeállítva az ismeretekkel (teológia),

- • központi kérdés az épület és a gazdálkodás,

- • rendezvények és emlékünnepélyek szaporodása,

- • hivalkodó menyegzők, családi ünnepek,

- • konfliktuskezelés a rend munkálása helyett.

A menedzserség nem jár alapvető konfliktussal, mert sosem érinti a bűn kérdését, hiszen technológiai feladat. Ellenben a pásztori funkció állandóan azt követeli, hogy a testvérek lelkét kell megóvni a bűntől: felhívni a figyelmet a veszélyre, a bajban pedig közbeavatkozni.

Az öröm mást jelent szervezőként és mást pásztorként. A menedzser akkor örül, ha jól mennek a dolgok. A pásztor akkor örül, amikor látja, hogy a rábízottak lelke biztonságban, jó állapotban van.

A menedzser mindig örülhet, de a pásztor sokat sír. Mert nem adhatunk hálát azokért, akik bukdácsolnak, akik langymelegek, akik maguk sem tudják, meg vannak-e váltva. Nem örülhetünk lelkileg azoknak sem, akik még nem tértek meg, bár ott vannak a gyülekezetben.

Ne közvetíteni akarjunk, hanem rendet!

Bajnai Gordon mondta a magyar-szlovák vita kapcsán: Az Uniótól nem azt várjuk, hogy közvetítsen, hogy moderáljon, hanem azt, hogy mondja meg a játékszabályokat, és azt tartassa be mindenkivel.

Egyházunk is ugyanezt a bűnt gyakorolja: konfliktust akar kezelni, békítgetni akar, moderálást ajánl fel, mert nem szeretjük a rendet. Meg kell végre határozni a játékszabályokat!

Összefoglalás

A lelkipásztor akkor lehet Krisztus által testvéri közösségben a gyülekezetével, ha közös nevezőn vannak a hit, az erkölcs és az abból fakadó életvitel és lelkiség területén. Ekkor lehet kovásza a testvéreknek.

Lehet akkor is eredményes lelki vezetője a gyülekezetnek, ha ez a közös nevező nincs meg vagy hiányos, de csak akkor, ha a testvérek ezt önmaguk állapota ellenére is akarják.

„Végül, testvéreim, örüljetek, állítsátok helyre a jó rendet magatok között, fogadjátok el az intést, jussatok egyetértésre, éljetek békességben, akkor a szeretet és a békesség Istene veletek lesz.” (2Kor 13,11)

Hetényi Attila

Jósiás reformációjának

mai tanulságai

Egy elvetélt reformkísérlet anatómiája^1

Vitaindító előadás az MBE Budafokon, 1997. április 11-én tartott Országos Lelkipásztor-konferenciáján

Előzetes megjegyzések

Először is köszönöm a szolgálat lehetőségét és az érdekfeszítő témát. Ma mindig, mindenütt és mindenki misszióról beszél.2 Nem lehet nem észrevenni, hogy benne vagyunk egy történelmi folyamat szinte kényszerű sodrásában. Ez egyrészről Isten kegyelmi adománya, másrészről azonban súlyos történelmi küldetés. Történelmi küldetésen természetesen nem azt értem, hogy a feladatot a történelem rótta volna ki ránk, hanem azt, hogy ez a feladat nem egy bárhol és bármikor betölthető általános küldetés, hanem olyan konkrét és mai feladat (egyszersmind lehetőség), ami halaszthatatlan (de halogatható!): eljátszható, jól és rosszul egyaránt betölthető. Jelen szolgálatomat e nagy és közös feladat parányi részének tekintem, melynek az a küldetése, hogy segítsen a tájékozódási pontok megtalálásában. Az előadás során szeretném megteremteni a szükséges alapokat a mai tanulságok levonásához. Mindazonáltal magát a közvetlen és direkt aktualizálást kerülni fogom, mivel az az előadást követő csoportbeszélgetések témája és feladata lesz. Így a tájékozódási pontok megtalálása a közös feladatnak megfelelően csak közös munka eredménye lehet.

Munkám során következetesen és mindig a Biblia szövegéből indultam ki, annak következtetéseit igyekeztem levonni. Egyetlen esetben sem indultam ki egyházunk jelenéből, hogy aztán a szövegből ezt igazoljam, meg- vagy elítéljem. Ilyenformán „minden hasonlóság csak a véletlen műve lehet”.

Jósiás (640–609) reformációjának legfontosabb előzménye az áldott emlékű dédapa, Ezékiás (727–699) reformtörekvése. Természetesen szeretném, ha ezt is bevonnánk vizsgálódásunkba, hogy megállapításainkat minél szélesebb alapokra helyezhessük. A két bibliai reformációban felfedezhető hasonló vonások talán hozzásegítenek bennünket néhány általánosan érvényes következtetés levonásához, és tanácsul vagy éppen figyelmeztetésül lehetnek az utókor hasznára, jelen esetben a miénkre.

Az egyes szakaszok végén igyekszem provokatív kérdéseket feltenni. Természetesen ezeknek csupán annyi szerepük van, hogy jelzem általuk, hogy aktualitásokat sejtek az adott pontokon.

I. EZÉKIÁS ÉS JÓSIÁS REFORMÁCIÓJÁNAK HASONLÓSÁGAI ÉS KÜLÖNBSÉGEI

Először is általános meggyőződésemet szeretném elmondani a két reformátorról. Júda egész történetében Ezékiás és Jósiás volt a két legpozitívabb király. Ők álltak legközelebb a dávidi mércéhez, és ők voltak leginkább Isten olyan felkent eszközei, akik a nekik jutott feladatnak megfelelően az Úr népe javára töltötték be hivatásukat. Az utókor teljes joggal beszél róluk a legmélyebb tisztelettel. Szent ügyet szolgáltak teljes odaadással, áldozatkészséggel és igyekezettel.

1. Külpolitikai események

Mindkét reformációt olyan döntő külpolitikai változások előzték meg, amelyek e két királynak akkora mozgási lehetőséget biztosítottak, amilyen korábban teljesen elképzelhetetlen lett volna az adott térségben.

1. 1. Ez Ezékiás esetében azt jelenti, hogy bár Asszíria még hatalma teljében van, de Egyiptom és Babilónia is erősödik. Sarrukin/Szargon (721–705) idején a roppant birodalom kiterjedt határainak védelme és a belső lázadások elfojtása igénybe vették a birodalom minden erejét. „Mindezek miatt Sargon 720 után egyáltalán nem viselt hadat Palesztinában, csak egy tüntető katonai felvonulást rendezett 716/15-ben az Egyiptom folyójáig. Nyughatatlan hűbéresei ezért abba a téves meggyőződésbe estek, hogy olyan hűbérúrral van dolguk, akit nem kell komolyan venni”3. Sarrukin halála után fia, a gyengébb képességű Sin-ahi-eriba/Szanhérib (704–681) trónra kerülésével birodalomszerte megindultak a felkelések. Maga Ezékiás is „fellázadt Asszíria királya ellen, és nem szolgálta őt”.4 A retorzió 701-ben érkezett el, és Ezékiásnak csak kemény adófizetéssel sikerült Jeruzsálemet megmentenie.

2. 2. Jósiás idején Asszíriának már lealkonyult. Assur-bani- applu/Asszúrbanipál (669–626) alatt annyi belső villongással és fölkeléssel kellett megvívnia, hogy végül is beleroppant. Júda tehát végre ismét szabad lett.

Az összehasonlító mérleg megvonásához adjuk itt át a szót John Brightnak, aki Ezékiással kapcsolatban így ír: „A függetlenségért vívott bátor küzdelem, mely Júdának oly sokba került, hiábavaló volt.” Jósiással kapcsolatban viszont ezt mondja: „Júda anélkül, hogy tett volna érte valamit, újra visszanyerte szabadságát.”

- • Ezékiásnak érdeme-e a hősies – bár eredménytelen – szabadságharc?

- • Ami reformot Ezékiás a hit ügyében végrehajthatott, az valóban a szabadságharc gyümölcse volt, vagy csupán a politikai változások adta lehetőségek bölcs kihasználása?

- • Jósiásnak érdeme-e az ajándékul kapott szabadság? Vagy inkább abban kell az ő érdemeit látnunk, hogy a szabadságot igyekezett reformációra kihasználni?

2. Belpolitikai viszonyok

Az itt felvetendő első problémakörrel valójában még a kül- és a belpolitika határán vagyunk. Az elcsatolt területeken lakó testvérekkel való kapcsolatfelvétel a nyitás után mind az ezékiási, mind a jósiási reformáció idején azonnal felmerült. Méghozzá annyira természetes módon, hogy – noha eddig az északi ország történetével egyáltalán nem foglalkozott – most a Krónikák figyelme is odafordul. A két országrész eltérő történeti fejlődéséből azonban az következik, hogy a kapcsolatfelvétel szükségképpen egyik oldalról sem volt, illetve nem is lehetett problémamentes.

1. 1. Először is az északi országot ekkor már kevert népesség lakta. Jeruzsálem viszont mindvégig hű maradt a Dávid-házhoz, így neki is megvoltak a maga jogos fenntartásai az északiakkal szemben. Ezek a tényezők kétségkívül súlyosan nehezítették a reformáció kibontakozását.

- • Mit kellett volna tenni? Lemondani a kapcsolatról a reformáció érdekében?

- • Valamiképpen tisztázni – amit éppen a reformtörekvések mutattak meg legvilágosabban –, hogy a kezeknek a kölcsönös egymásra mutogatás helyett a közös bűnbánó mellverésre kellene járniuk? Ugyanis (más és más okból ugyan, meg más és más érdemek ellenére, de) oltárokat rombolni, szent fákat kivágni, áldozóhalmokat megszüntetni itt is, ott is egyformán kell.

Ám a szorosabban vett belső erők is meglehetősen megosztottak. Mindkét reformáció esetében vannak nyomok, amelyek a vidék és a főváros feszültségére utalnak.

1. 1. Amikor Ezékiás – reformációjának részeként – megkísérelt bizonyos kultuszcentralizációt, komoly belső ellenállásba ütközött. Legalábbis a rabsaké 2Kir 18,22-ben írt szavaiból^5 arra következtethetünk, hogy Asszíria valamiféle elégedetlenséget érzékel Ezékiás missziójával szemben, és ezt akarja megnyergelni. Nincs okunk az asszír hírszerzés információit kétségbe vonni, minden bizonnyal volt Júdában ilyen elégedetlenség. Az egész reformmozgalomból sokan csupán annyit érzékelnek, hogy a főváros és a vidék közt amúgy is meglevő ellentét tovább növekszik.

2. 2. Jósiás apját, Ámont – aki babilonhű politikát folytatott –kétéves uralkodás után a jeruzsálemi (feltételezhetőleg Babilon-ellenes, de mindenképpen reformkövetelő) párt meggyilkolja, mert a függetlenséget kívánja sürgetni. A vidék (עַם חָאָרֶץ) viszont nyilván nem ért egyet a függetlenségi politikával – hiszen a szabadságmozgalmaknak általában mindig a vidék fizette meg az árát^6 –, így hát azonnal fellépnek, és kivégzik a palotaforradalomban részt vevőket.7

Melyiket kellett volna előnyben részesíteni a másikkal szemben, a vidéket vagy a fővárost? Melyik viszi jobban előre a reformáció ügyét?

- • Ha érdekkülönbség van, melyik felet kell rábírni, hogy adja fel érdekeit, és saját érdekei ellen cselekedjék?

- • Vagy legalább közelíthetők-e az érdekek – s ha igen, miként?

3. A reformáció tömegbázisa

Minden mozgalom sikerét jelentősen befolyásolja, hogy kiket tud megnyerni magának. Egy olyan országos mozgalom mögött, mint a vizsgált reformációk, természetesen széles tömegek állnak. Ez egyben azt is jelenti, hogy tömegbázisuk feltétlenül többrétegű.

Ezékiás reformációjának első és legmegbízhatóbb csoportját azok képezik, akik a történelmi hatások és a prófétai szó nyomán bűnbánatra ébredtek. A történelem eseményei – mindenekelőtt a testvérország pusztulása – nem hagyhatták őket érzéketlenül. A megrendítő eseményt a prófétai szó a hittől való elhajlással magyarázta.8 Ezt úgy látszik, sokan megértették: ezért szükségesnek látták és támogatták Ezékiás város- és templomtisztító reformját.

1. 1. A király azt is megkísérelte, hogy egy Jeruzsálemben tartandó összizraeli pászkát hirdessen. A déli országban valószínűleg ennek is megvolt a széles körű támogatottsága. Északon viszont meglehetősen ellentmondásos a helyzet. A megmaradtak között szintén sokan a saját bőrükön érezték Ámósz szavainak igazát. Innen is kikerül tehát egy réteg, amely belátja a reformáció szükségességét. Mások viszont nyílt cinizmussal fogadják a követeket.9 Ennek éppúgy oka lehet a kiábrándultság (csalódás a hitben), mint ahogy lehet az észak-izraeli vallás eltérő, hagyományos formáihoz való ragaszkodás is. Mindenesetre egy bizonyos ellenzéki tömegbázis létével feltétlenül számolnunk kell.

2. 2. Mikor Ezékiás, reformációjának részeként, bizonyos kultuszcentralizációt is megkísérelt, hamarosan kiderült, hogy a köznép még nem érett a reformra. Hiába voltak sokan, akik sürgették a reformációt, nem voltak készek megfizetni az árát. Illetve csak addig voltak hajlandók elmenni, amíg az ügy érdekei egybeestek személyes érdekeikkel.

3. 3. A reformáció tömegbázisa legjobban akkor szélesedett ki, amikor frigyre lépett a nemzeti mozgalommal. Valószínűleg mindig és mindenütt sokkal több a hazafiak száma, mint az igaz megtérőké.10

Jósiás idején a nép várja a reformációt, hisz elégedetlen a jelennel. Egyrészt állandóan azt hallja, hogy Jahve örök hűséget kötött a Dávid-házzal, másrészt azt tapasztalja, hogy a jelen erre egyértelműen rácáfol. J. Bright szerint a köznép meglehetős egyszerűséggel oldotta fel magában ezt a feszültséget: mivel az éppen uralkodó dávidida király miatt van így, ahogy van, a megoldás kézenfekvő: el kell mozdítani a királyt, és megoldódnak a bajok. Ámont – mint már említettük – kétéves uralkodás után meg is ölik.

Az eredményes megújuláshoz elég-e a vezetők iránti elégedetlenség? Milyen szakadék, átjárhatóság vagy átjárhatatlanság van az elégületlenség és a bűnbánat között?

1. 1. Egyebekben Jósiás reformációja mögött is szinte pont- ról pontra megtaláljuk ugyanazokat a bázisrétegeket, amelyeket Ezékiásé mögött látunk (őszinte bűnbánók, érdekhajhászok, nacionalisták, patrióták).

2. 2. Amennyire szűkszavú bibliai forrásaink alapján visszakövetkeztethetünk, már az északi ország pusztulása körüli időben, tehát Ezékiás korában elindult egy fontos mozgalom, amely prófétai hittel vizsgálta a történelem eseményeit, illetve ezen a háttéren az ország lehető sorsát. Az ősi hithez ragaszkodni akaróknak ezt a mozgalmát nevezi az utókor deuteronomizmusnak. Jósiás korára ez a mozgalom még inkább megerősödött. Annak titka, hogy ez a reformáció eredményesebb volt az előzőnél, részben talán ebben kereshető.

3. 3. Van azonban Jósiás reformációjának még egy másik igen csodálatos, pozitív vonása Ezékiás reformációjához képest: a jeruzsálemi papsággal el tudta fogadtatni, hogy a centralizáció miatt kenyér nélkül maradt vidéki papsággal saját kárára is osztozzék. Feltételezhetőleg ez is döntően segítette a reform sikerét: a kultuszcentralizáció megvalósult.

- • Mi az a magasabbrendű érdek, amely rábírhat arra, hogy alávessük neki közvetlen személyes érdekünket.

- • Kultuszi reformra olykor feltétlenül szükség van, de elég-e ott, ahol Isten mélyreható megtérést sürget?

4. A külföldbe vetett bizalom

Nem kétséges, hogy mindkét reformáció idején jelentős volt az a bátorítás, amelyet Júda királyai a környező kis népekkel való szövetkezéstől, és főleg Egyiptomtól vártak és kaptak. Ezékiás idején ehhez jött még Babilónia is. Ha meghallgatjuk a rabsaké mondanivalóját^11, vagy éppen Nekó fáraó Jósiáshoz intézett szavait: „Isten parancsolta, hogy siessek, állj félre az Isten elől, aki velem van, hogy el ne pusztítson”12, akkor látnunk kell, hogy a külföld diplomatái pontosan tudták, milyen hangot kell megütniük, amikor Júdával beszélnek. Az azonban ennek ellenére sem lehet kérdés, hogy a reformáció tömegbázisából Egyiptom a kegyeskedő hang ellenére nem a reformáció tulajdonképpeni rétegét, hanem a nemzetieskedő réteget tudta leginkább elérni és befolyásolni.

- • Melyek azok a kegyeskedő hangok, amelyek ma szólnak, és a megújulni akaróknak mely rétegét érik el (tévesztik meg) leginkább?

A reformáció teológiai háttere

Amint azt a Deuteronomium megörökíti, Mózes az ígért föld határainál elmondta, hogy azt a földet, amelyre bemenendők, nemcsak elnyerni, hanem elveszíteni is lehet. Jósiás korának legjelentősebb teológiai mozgalmát azok képezték, akik idején megsejtették, hogy ez az intelem, soha nem volt olyan aktuális, mint éppen az ő napjaikban. A mozgalom prófétai ihletésű tagjai már akkor érezték az összeomlás előszeleit, amikor kortársaik még a régi nagy birodalom álomábrándjában éltek. Azt is világosan látták, hogy egyetlen eszközük van a bajok hárítására: a megtérés és a hit.

Nem kérdés, hogy a végeredmény szempontjából mennyire fontos, milyen a reformátor vezetők kapcsolata a prófétákkal, és teológiailag milyen stabil az egész mozgalom. Ezt könnyű belátnunk, ha arra gondolunk, hogy a két királyság történetének hozzávetőleges 350 éve alatt a prófétákat nem egyenletes elosztásban támasztotta az Úr, hanem az összes ismert és datálható próféták háromnegyedét két időpont (az északi ország bukása és Jeruzsálem eleste) idején küldte.

1. 1. Ezékiás a hit hűséges embere, egyszersmind azonban égő szívű hazafi. Ezért aztán nem is mindig érzi, hogy ez két különálló tényező, és főleg nehezen találja meg a kettő egészséges egyensúlyát. Szüksége van tehát a prófétai segítségre. Ézsaiás mellette áll. Néhány esetben sikerül is visszatartania olyan kockázatos lépésektől, amelyekhez a király más – feltételezhetőleg szintén hívő lelkületű – munkatársaitól bátorítást kapott. Annyi azonban bizonyos, hogy végül is a tömegbázis nyomására, vagy legalábbis azzal megtámogatva, a nacionalista elemek győzedelmeskednek. Így egyrészt saját maga kénytelen jóvátételbe adni azokat az aranykincseket, amelyeket korábban ő adományozott a templomnak; másrészt amint a lákisi tömegsír (benne vagy másfél ezer ember csontvázával) mutatja, óriási gyümölcstelen véráldozatot hozott. Egy királynak nem lehet könnyű eldöntenie, hogy politikai kérdésekben maga döntsön, stratégáira és diplomatáira hallgasson-e, vagy teológusaira.

2. 2. Jósiás – mint jellemének ismeretében várható – nyitott volt az újonnan megtalált könyv igéi felé. Nyitottnak mondható a prófétai szóra is, hiszen a könyv igéi hallatán azonnal Hulda prófétaasszonyhoz küld. Azt, hogy nem Jeremiáshoz, még meg tudjuk magyarázni a próféta fiatalságával, az azonban mégis meglepő, hogy ha csak Jósiás magatartásán meg a Királyok és a Krónikák könyve beszámolóin kellene tájékozódnunk, egyszerűen semmit sem tudnánk arról, hogy abban a korban élt egy Jeremiás nevű és formátumú próféta is. Ez bizonyos értelemben megfordítva is igaz. Jeremiásról tudjuk ugyan, hogy személy szerint pozitív véleménye volt Jósiásról.13 Mégis, ha csupán Jeremiás könyve volna az egyetlen rendelkezésünkre álló kútfő, abból se tudnánk meg, hogy volt az ő korában valamiféle nagyszabású reformmozgalom is. Igehirdetéseinek ismeretében valószínűsíthető, hogy kevés ideig lelkesítette ugyan a reformáció, hamarosan észre kellett azonban vennie, hogy a megújulás eszméi más olyan eszmékkel elegyednek, amelyek látszólag sok-sok támogatót megnyernek az ügynek, valójában mégis elfojtják a lényeget, és biztosan lehetetlenné teszik a tartós eredményt.

II. A REFORMÁCIÓ MÉRLEGÉNEK MEGVONÁSA

I. A reformáció mibenléte

Itt az ideje, hogy megkíséreljük magának a reformációnak a mibenlétét megfogalmazni. Bár tudjuk, hogy a hit minden reformálódása és minden missziós megújulás e világi körülmények között, azoktól izolálhatatlanul megy végbe, ahhoz, hogy a mozgalomnak legalább a fő hitjellemzőit felvázolhassuk, el kell tekintenünk a nacionalizmustól, mel- lékérdekektől és egyéb hordalékanyagtól.

Amikor a Biblia Ezékiás dicséretes reformációjának mibenlétét megfogalmazza, a szövegezésben látnivaló a tudatos ellentétképzés szándéka: érzékeltetni akarja, hogy Ezékiás pontosan a fordítottját csinálta mindannak, amit a hithez hűtlen elődei elkövettek, és amiért a testvérállam el is pusztíttatott: „ez pedig azért történt, mert... olyan dolgokat találtak ki Izrael fiai, amelyek nem voltak méltók... az Úrhoz: áldozóhalmokat építettek maguknak... szent oszlopokat és szent fákat állítottak maguknak... ott tömjéneztek ”14 Ezékiásról ezt olvassuk: „Ő szüntette meg az áldozóhalmokat, összezúzta a szent oszlopokat, kivágatta a szent fákat, és darabokra törette a rézkígyót, amelyet Mózes készített, mert Izrael fiai mindaddig annak tömjéneztek...”15

Jósiás király – akiről azt olvassuk, hogy a maga részéről eleve azt tette, amit jónak lát az Úr – a megtalált könyv alapján újra tájékozódik, és úgy találja, hogy messze alatta maradnak az előírt normáknak. Ennek nem a hatalom minden lehetséges eszközével igyekszik érvényt szerezni, hanem személyes elkötelezettségvállalással (szövetség az Úrral), és a nép szövetségbe vonásával.

Jósiás reformációjának fő mozzanatai

1. 1. belső elköteleződés,

2. 2. ennek ünnepélyes kinyilvánítása,

3. 3. a ráépülő gyakorlat: a megújulási mozgalom.

A „megújulás” szó néha megtéveszt. Itt nem új elemek felvételéről van szó, hanem az Úr iránti megújult buzgóságról. Ez a korábban beszűrődött idegen elemek tudatos, következetes és alapos kiküszöbölésében nyilatkozik meg. Kétféle tisztogatás folyik. Bár bizonyos értelemben rokonok, mégis érdemes elkülönítenünk őket. Tisztogatás...

1. 1. ...a pogány elemektől – a szövegekben meglepő módon nem az asszír istenségek nevei szerepelnek (az elnyomó szimbólumrendszere ritkán kedves, használata kényszerű), hanem kánaániaké (önkéntes átvétel kultúrközösségi áthatás);

2. 2. ...a JHWH-vallás elhajlásaitól (szünkretizmus) – ezek jó része úgy került be, hogy a növekvő dávidi/salamoni birodalom egy sereg olyan alattvalót fogadott magába, akik nem született izraeliek voltak. Másságuk először kényszerűen elfogadtatott („ugyan ne legyünk már olyan szűkkeblűek!”), aztán ösztönösen és észrevétlenül hatott, végül természetesnek tűnt.

2. A reformáció maradandó értékei

Az a teológiai szemlélet, amely a hit fellazulásában és eltévelyedéseiben látta a katasztrófa okát, ezzel szükségképpen – bár csupán indirekte – azt is kimondja, hogy a sikeres reformáció eredménye az ország megmentése lenne a csődtől. Jósiás ezért folytatott heroikus küzdelmet.

Bár Hulda ajkáról hallania kell, hogy a talált könyv szellemében az ítélet mindenképpen utol fogja érni Júdát, a reformot továbbviszi. (Lehet-e a hitnek más útja?) Ennek az lett az eredménye, hogy az a nemzedék, amely ráállt Isten szövetségére, békében élhette le életét egy olyan korban és területen, amely állandóan a nagyhatalmak átvonulási területe, és politikájuk játékszere volt.

Mindkét reformáció megszűnik vezetőjének halálával (elgondolkodtató). Ezékiás után Manassé fél évszázados rémuralma következik. Érdemes lenne közelebbről megvizsgálni, hogy az ezékiási reformáció nacionalizmussal való keveredésének, és az ebből fakadó eredménytelen véráldozatnak milyen szerepe volt abban, hogy Manassé az egyedüli kiútnak az asszírhűség útját látta? Nyilván eszébe sem jutott szétválasztani az előző mozgalom lényegi erényeit és hordalékelemeit. De elvárható lett volna-e tőle egyáltalán, ha egyszer magukban a reformáció részvevőiben is egybemosódtak? Nem fordulhat-e elő, hogy a mai reformációk hordalékanyaga sokakat szintén kiábránduláshoz és a megújulással szembeforduláshoz vezet.

Jóval később – de még a jósiási reform korábbi átélői, Jeremiás és kortársai – vitatkoznak Egyiptomban. A próféta ellenfelei a maguk sajátos „történetteológiájával” két részre osztják életüket: arra az időszakra, amikor még tömjéneztek az ég királynőjének, és italáldozatot mutattak be neki, meg a reformáció idejére (amióta abbahagyták a tömjénezést, és nem mutatnak be többé italáldozatot az ég királynőjének), az előzőnek az eredményeit így foglalták össze: „jóllaktunk kenyérrel, jó dolgunk volt, és nem kerültünk veszedelembe”. A reformáció mérlege: „mindenben szűkölködünk, fegyver és éhínség miatt pusztulunk.16 Teológiailag nem volt ugyan igazuk, de történetileg igen. Az asszírhűség idején – legalábbis a fenntartandók fenntartásával – valóban jól ment dolguk. És megfordítva: a nacionalizmussal kevert reformáció után valóban mindig eljöttek az ínség napjai.

Volt azonban ennek a reformációnak a közvetlen eredményeken túl egy felmérhetetlenül fontos távolhatása is. Az elbeszélésekből kiolvashatóan nagyon sok minden a kultusz megreformálása körül folyt, és egy nagy ünneplésben csúcsosodott ki, a reformációhoz kiindulást vagy döntő lökést (forrásaink ebben nem egyértelműek) a könyv, a megtalált könyv adott. Nem sokkal ezután a nép fogságra ment. a kultusz kényszerűen megszűnt, de a jövő követendő útjaként megmaradt a דָּבָר, a λόγος, az ige.

Jegyzetek

1. 1. A kapott cím mellé szándékosan illesztettem e zsur- nalisztikus alcímet. Provokatív szándékkal, de a következetesen végigvitt elemzés szándéka nélkül, hiszen az túllépne a vitaindítás feladatkörén.

2. 2. E közgyűlés címe is: „Missziói közgyűlés”. Napirendje azonban kétségbeejtően hasonlít minden más közgyűlés napirendjére. Bátran lehetne egyszerű beszámoló közgyűlésnek is nevezni.

3. 3. John Bright: Izrael története, 270. (Budapest: Kálvin, 2001)

4. 4. 2Kir 18,7b

5. 5. „Vagy azt mondjátok nekem: »Istenünkben, az Úrban bízunk?! De hiszen az ő áldozóhalmait és oltárait szüntette meg Ezékiás! Júdának és Jeruzsálemnek pedig megparancsolta: »Csak ez előtt az oltár előtt borulhattok le, itt, Jeruzsálemben!«”

6. 6. A vidéket végigdúlta az ellenség, a főváros viszont nagyon nehezen megostromolható volt; s ha mégis, akkor a váltságdíjat szintén sokkal könnyebben elő tudta teremteni, mint a vidéki városok.

7. 7. 2Kir 21,23–24

8. 8. Ámósz például jó előre megmondta, hogy Samáriára bűnei miatt katasztrófa vár; de a prófétai történelemértelmezés utólag is hangsúlyozta, hogy a bukás a hűtlenség következménye volt.

9. 9. 2Krón 30,10–12

10. 10. Ez még a mi magyar népünkre is áll, pedig mi a hazafiaskodás helyett mintha talán az exoteromániára (a külföld fenntartás nélküli majmolására) hajlanánk inkább. Ez egyébként éppúgy megnyergelhető, és az ügy szempontjából ugyanolyan megbízhatatlan.

11. 11. Az ellenmondásokban bővölködő, istengyalázó szövegben ott van a 2Kir 18,25 is.

12. 12. 2Krón 25,31

13. 13. Ezt kérdezi fiától: „Attól leszel király, hogy halmozod a cédrust? Apád talán nem evett és nem ivott? De törvényesen és igazságosan járt el: ...Jogához segítette a nyomorultat és a szegényt, ezért ment jól a dolga. „

14. 14. 2Kir 17,7–11 (hézagolva)

15. 15. 2Kir 18,4

16. 16. Jer 44,17b–18.

Dr. Mészáros Kálmán

Baptista álláspont a keresztség, illetve bemerítés tekintetében

A keresztség formájának tekintetében elég nagy az űr a bemerítők (baptisták) és a vízzel leöntők között, de szinte áthidalhatatlanul kiszélesedik a szakadék akkor, amikor arról van szó, hogy kiket keresztelhetünk meg a Biblia szerint: felnőtteket vagy csecsemőket? A baptista felfogás az, hogy a Biblia szerint csakis a megtért felnőtteket szabad alámeríteni (megkeresztelni).

Mi azt mondjuk, és velünk együtt mondja sok elfogulatlan nem baptista ma élő nagy teológus is, hogy az Újszövetségben nincs egyetlen hely, amely kétséget kizáróan bizonyítaná, hogy az apostolok csecsemőket kereszteltek volna. Nem található a Szentírásban olyan félreérthetetlen parancs sem, hogy a csecsemőket – nehogy elkárhozzanak – meg kell keresztelni. Nagyon gyenge és nyakatekert érvelés az, amely azt mondja: soha az Úr Jézus nem mondott olyat, hogy a kisgyermeket nem kell megkeresztelni (például Benkő István: A gyermekkeresztség, 8. o., vagy idős Harmati Béla: Kereszteljünk-e gyerekeket? Kézirat, 6. o.). A mi egyszerű és természetes észjárással egyező kérdésünk az: Mondta-e az Úr Jézus, hogy a kisgyermekeket meg kell keresztelni? – Mert ha mondta, akkor mi is megtesszük habozás nélkül azonnal. Vagy elkezdjük-e kutatni azt, hogy mi mindent nem mondott az Úr Jézus? Az előbbi kijelentés mellett van a gyermekkeresztelőknek egy méltányosnak nem mondható, s a tudományosságtól is elég távol eső követelésük. Hivatkoznak arra, hogy az Újszövetség közlése szerint az apostolok néhány esetben a megtért családfők egész háznépét megkeresztelték, s azt kívánják tőlünk, baptistáktól, hogy bizonyítsuk be, hogy azokban a családokban nem volt kisgyermek. Mi sohasem állítottuk, hogy az említett helyeken voltak kisgyermekek. Ezt azonban bizonyítsák ők! Milyen méltányosság az, amely állít valamit, és az ellenféltől azt kívánja, hogy bizonyítsa az állítást? A „háznép” kérdésére különben később még rátérünk.

A baptista tanítás helyességére mutat az a figyelemreméltó tény, hogy gyakorlatunk bibliai voltának igazolására nem kell kitalálnunk semmi olyan elméletet, gyakorlatot vagy érvet, aminek nyoma nincs a Bibliában: például a keresztszülői intézmény; a tanítás, hogy a gyermeket szükség esetén nem hívő és nem megkeresztelt egyén is megkeresztelheti (például bába – Harmati), hogy az ősatyák már gyakorolták a gyermekkeresztséget, hogy Tertullianus már a harmadik században tiltakozott a gyermekkeresztség ellen stb. Nem kell erőltetett magyarázatot adni a bibliai eseményeknek és leírásoknak, nem kell logikai és filozófiai érvekkel. és eszközökkel addig csűrni-csavarni a Biblia szavait és a történeteket, amíg úgyahogy tetszetőssé válik a gyermekkeresztelés szertartása (például Harmati).

Ennek a kérdésnek részletesebb tárgyalását is szükségesnek tartjuk, s azt bibliai tényekkel, helyekkel is igazoljuk, hogy miért vetjük el a gyermekkeresztséget.

A bibliai alámerítési történetek azt mutatják, hogy bizonyíthatóan csak felnőttek vettek részt az alámeritésben, hogy gyermekeket is alámerítettek volna, az csupán csak feltevés, de nem bizonyítható.

„És megkeresztelkedének vala ő álfala a Jordán vizében vallást tévén a ő bűneikről.” (Mt 3,6)

A gyermekek nem tehetnek vallást a bűneikről. Ha megtették, akkor már felnőtt, értelmes bűnösök voltak.

„Aki hiszen és megkeresztelkedik” (Mk 16,16).

„És megkeresztelkedének mindnyájan ő általa a Jordán vizében, bűneikről vallást tévén.” (Mk 1,5).

„Monda azért a sokaságnak, amely kiméne hozzá, hogy általa megkeresztelkedjenek.” (Lk 3,7).

„Térjetek meg és keresztelkedjetek meg mindnyájan a Jézus Krisztusnak nevében...” (ApCsel 2,38)

A megtérésnek tehát meg kell előzni az alámerítést. Nem hiszem, hogy kisgyermeknek mondta ezt az apostol.

„Akik azért örömest vevék az ő beszédét, megkeresztelkedének...” (ApCsel 2,41). A kisgyermekek vehették örömest Péter beszédét?

„Megkeresztelkedének mind férfiak, mind asszonyok...” (ApCsel 18,12) De hol maradtak a gyermekek?

„Vajon eltilthatja-é valaki a vizet, hogy ezek meg ne keresztelkedjenek, kik vették a Szentlelket, miképpen mi is?” (ApCsel 10,47).

„Mikor pedig megkeresztelkedék mind háznépével egybe, kére minket, mondván...” (ApCsel 16,15)

„...és megkeresztelkedék ő és az övéi mindnyájan... és egész háznépével egybe örvendeze, hogy hitt az Istennek.” (ApCsel 16,33–34)

„Krispus pedig, a zsinagógának feje, hitt az Úrban egész háznépével egybe, a korinthusbeliek közül is sokan hallván hisznek vala és megkeresztelkednek vala.” (ApCsel 18,8).

„Mikor pedig ezt hallák, megkeresztelkedének az Úr Jézus nevére.” (ApCsel 19,5).

„Most annakokáért mit késedelmezel? Kelj fel és keresztelkedjél meg...” (ApCsel 22,16)

Az idézett versek, amelyek bár csak szemelvények, mégis a többi keresztségről szóló bibliai versnek a lényegét képviselik, azt mutatják, hogy a bibliai alámerítések olyan cselekményekkel járnak együtt, amelyek csak értelmes felnőtt egyénektől várhatók. Egyetlen esetet sem találtunk, amely azt sejtetné, hogy kisgyermeket vittek az alámerítésre, hogy siettek a kisgyermek alámerítésével, nehogy enélkül haljon meg és elkárhozzék, továbbá még csak a nyomát sem találjuk annak a Szentírásban, hogy amit a kisgyermek nem képes megtenni, azt helyette vagy érette más (keresztszülő) megteheti.

Figyeljük meg, hogy az újszövetségi alámerítési történetekben az alámerítendő egyénektől mindig követeltek valamit az apostolok: hitet, megtérést. Isten beszédének öröm mel való elfogadását. Akik vették a Szentlelket.

Az alámerítések leírásánál találunk olyan kifejezéseket, amelyek csak felnőttekre vonatkoznak: például „A sokaság kiméne hozzá” – „mind férfiak, mind asszonyok” – „Mit késedel mezel? Kelj fel!...” Ezek a mondások csak nem is sejtetik, hogy az apostolok kisgyermekre is gondolhattak volna.

A baptista felfogás igazolását látjuk a római katolikus magyarázatban Sütz A. Dogmatikájában, a II. kötet 426. lapján a gyermekkeresztség bizonyítását e szavakkal kezdi: „A Szentírás kifejezetten nem tanítja tételünket, de burkoltan tartalmazza”. Néhány sorral feljebb pedig megállapítja, hogy „Luther a hagyomány nyomása alatt megtartotta a gyermekkeresztelést.” Ezért mi csodálkozunk is Luther és Kálvin felfogásán, kiknek e tények alapján a döntésben nagyobb súllyal bírt a hagyomány, mint a Szentírás. Pedig ha a többi jól megfontolt reformtétel között ebben is merték volna vállalni az igei alapot, most utódaikat sok fölösleges okoskodástól mentették volna meg.

A katolikus teológusok annyiban helyesebben magyarázzák a Szentírást a protestáns gyermekkeresztelőknél, amennyiben kifejezett parancsot vagy tanítást nem is keresnek a gyermekkeresztelésre, hanem a már eleve burkoltnak elismert tanításból következtetik főleg a hagyományok segítségével ennek a szertartásnak a szükségességét. A Harmati-féle jegyzet pedig mindenáron igei alapon akarja bizonyítani a katolikusoktól meggondolatlanul átvett tételt.

A fenti bizonyítékok tudatában a baptistáktól csak következetesség, és nem az írás félremagyarázása, amikor a gyermekkeresztségre a Bibliában egyetlen hely sincs, akkor nem fogadjuk el azt, ami nem bizonyítható, hanem azt. ami világos, természetes és minden esetben igazolható. Meggyőződésünk, hogy az alámerítési gyakorlatunkban semmi esetre sem tértünk el az újszövetségi gyakorlattól. És ha közelebb állunk az újszövetségi gyakorlathoz, mint mások, akkor nem mi vagyunk az újítók és tévelygők, mint egyes kálvinista, illetve lutheránus lelkész írja rólunk, még akkor is, ha itt-ott beismerik tévedéseiket.

A gyermekkeresztelők legsúlyosabb érvként néhány keresztelési történetet említenek, ahol „egész háznép” kereszteléséről van szó.

1. 1. Koméliusz megkeresztelkedése (ApCsel 11,14).

2. 2. A filippi börtönör megtérése (ApCsel 16,31–34).

3. 3. Lídia (ApCsel 16,16) és Sztefanász megkeresztelése (1Kor 1,16).

Pedig ezekből még sok jóakarattal sem lehet azt kivenni, hogy ott kisgyermekeket kereszteltek volna. Vizsgáljuk meg az eseteket egyenként!

Kornéliusz megtérésénél nem találjuk azt feljegezve, hogy megkeresztelkedék egész háza népével együtt. Csupán azt olvassuk, hogy Péter szólta nékik azokat az igéket, amelyekkel megtartatik ő és egész háza népe.

A kérdés már most csak az, hogy a Péter által hirdetett igék által a kisgyermekek is megtartattak? Mert ez a történet nem mondja sehol sem, hogy mindnyájan megkeresztelkedtek. Itt az igéről van szó, és annak megtartó erejéről, amiben mi is hiszünk, de nem a keresztség üdvözítő hatásáról, s még csak célzás sincs a gyermekkeresztségre. A filippi börtönőr megtérésének leírásában szóról szóra ez áll: „és megkeresztelkedék ő és övéi mindnyájan... Ha a görög „oikosz”-háznép szó minden esetben minden kisgyermeket, csecsemőt is jelentett – akkor a történet alapján a következő érdekes következtetésre kell jutnunk: az ApCsel 16,31 verse azt mondja: ha hiszel az Úr Jézusban, üdvözülsz mind te, mind a te házad népe. Ha tehát a ház ura hisz. akkor arra a hitre üdvözül az egész háznép. A 32. vers szerint „az apostolok hirdették neki és mindazoknak az igét, akik az ő házánál valának.” Ezek szerint Pál a nyolcnapos csecsemőnek is prédikált? A 34. vers szerint a börtönőr egész háznépével együtt örvendezett, hogy hitt az Istennek. A nyolcnapos gyermek is örül, hogy hitt az Istennek?

A 33. vers szerint megkeresztelkedék ő és övéi mindnyájan. Megkeresztelkedett (megkereszteltette-e magát a nyolc napos, hat hónapos, vagy az egyéves kisgyermek?) Kell-e ehhez nagy bölcsesség, logika, hogy megállapítsuk, hogy ha a „háznép’’ az oikoszbeliek hittek, örültek, hallgatták az Isten szavát, akkor akik ezt tették, nem lehettek már párnapos vagy pár hónapos csecsemők?

Ha felteszik a gyermekkeresztelők, hogy ott kisgyermekek is voltak, és azokat is megkeresztelték az apostolok, akkor vagy menjenek tovább saját vonalvezetésük szerint, és mondják azt is, hogy a kisgyermekek hittek, örültek Isten szavának, vagy pedig erre az esetre mint a gyermekkeresztség csalhatatlan bizonyítékára ne hivatkozzanak!

Lídia és Sztefanász megtérésénél semmi külső körülményre nem támaszkodhatunk annak bizonyítására, hogy ott voltak-e gyermekek vagy sem. De ha a Biblia általános tanításával szemben azt tanítják, hogy voltak, és kereszteltek is gyermekeket, akkor csak bizonyítsák azok, akik ezt állítják! Ez azonban csak feltevés (hipotézis). Nem akarjuk tagadni, hogy az otthonokban voltak gyermekek is. De a filippi börtönőr megtérése körülményeiből világosan látjuk, hogy amikor keresztelésröl van szó, akkor a „háznép” nem jelenti a csecsemőket is, hanem a házhoz, családhoz tartozó felnőtt egyéneket, szolgákat, s ezek közül is csak azokat, akik hittek és az Isten beszédét örömmel fogadták. Aki ellenző nélkül, elfogulatlanul olvassa a filippi börtönőr megtérésének történetét, az a baptistáknak ad igazat, mint ahogy ezt jó néhány világosan gondolkodó, mai, nem baptista nagy teológus is teszi.

A gyermekkeresztelők nagyon szeretik a keresztséget a körülmetéléssel is egybekapcsolni, mint ezt id. Harmati B. is teszi jegyzete 4. lapján. Azt állítják, hogy a keresztség az úgynevezett kegyelmi szövetség jele és pecsétje. És mivel a zsidók a nyolcnapos gyermeket körülmetélték, nekünk is meg kell keresztelni, mielőtt elérné a nyolcnapos kort. Az újszövetségi hely, amire hivatkoznak, a következőképpen szól: „Akiben körül is metéltettek kéz nélkül való körülmetéléssel, levetkezvén az érzéki bűnök testét a Krisztus körülmetélésében” (Kol 2,11). Nem lehet tagadni, hogy az apostol ebben a versben a keresztséget kapcsolatba hozza a körülmetéléssel, s hogy a kapcsolat felszínes, az bizonyos. Tudni kell azt, hogy Pál apostol igen súlyos harcot vívott a zsidóskodó keresztényekkel, akik azt tanították, hogy egy pogány csak úgy lehet keresztényné, ha előbb zsidó lesz, körülmetélkedik, megtartja a szombat törvényét, és óvakodik a disznóhús evésétől is (ApCsel 15,1.5). Az apostol észrevette a veszélyt, amely a kereszténységet egy zsidó szektává alacsonyította volna le, s minden erejével azon volt, hogy megállítsa ezt a törekvést. Meg kellett nyugtatni a Krisztusban hívő jámbor zsidókat és a megtért pogányokat is. Érezhető a megnevezett versből, hogy Pál apostol nem arra igyekszik, hogy a kereszténységet összekösse a körülmetéléssel, hanem arra, hogy megmagyarázza a nyugtalankodó kolossébeli atyafiaknak, ne aggódjatok üdvösségtek felől, mert a körülmetélés a kereszténynek már nem hiányzik! Vagy ha úgy akarjátok, van nektek más, jobb körülmetéléstek. Krisztuséi lettetek, alámerítkeztetek, s ez szükségtelenné teszi az ószövetségi szertartást. De mit szólnak a gyermekkeresztelők ennek a versnek a végén írt kifejezéshez: „levetkezvén az érzéki bűnök testét a Krisztus körülmetélésében”? Krisztus körülmetélése a bűntől való megszabadítás, az érzéki „bűnök” testének levetése is a kisgyermekre vonatkozik? Vagy az eredendő bűnre? A tapasztalat azt bizonyítja, hogy aki megtért, az levetette az érzéki bűnök testét, de aki csak a keresztségben részesült, és még nem tért meg, annak életében nem látszik meg a keresztvíz hatása. Ez a vers tehát még az eredendő bűnre sem vonatkozik. Felnőttekről van ebben a versben szó, és a vers értelme ellene szól a gyermekkeresztségnek éppúgy, mint annak, hogy a keresztség szoros kapcsolatban van a körülmetéléssel.

A gyermekkeresztelőknek szükségük volt ennek a versnek az erőszakos magyarázatára, mert ha a Szentírásban nincs egyenes parancs vagy kétségtelen bizonyíték a gyermekek megkeresztelésére, akkor az érveket onnan és úgy kell megszerezni, ahonnan és ahogy lehet. A baptisták nem fogadhatják el a gyermekkeresztséget azon a címen, hogy az a körülmetélkedés újszövetségi folytatása, mivel a körül- metélkedés túl szűk keret, mivel ez csak a férfiakra vonatkozik, pedig tudtunkkal lányokat is keresztelnek, másrészt pedig túl bő, mert annak végrehajtása a szolgákon és jövevényeken is kötelező volt. De ha már mindenáron párhuzamot kerestünk, és azt mondjuk, hogy mindkét szertartás a szövetség jele, akkor a párhuzam a következő:

A körülmetélés testi születés után testi szertartás, az alámerítés lelki születés után lelki jelentőségű szertartás. Ahogyan meg kellett születnie a zsidó gyermeknek testileg, épp úgy meg kell születnie lelkileg az embernek, hogy az alámerítés, az újabb szövetség pecsétje ráüthető legyen. A lelki újjászületésen vagy megtérésen pedig nem a csecsemők mennek keresztül, hanem a felnőttek.

A gyermekkeresztséget a körülmetéléssel különösen Kálvin kapcsolta össze. De egy kálvinista dogmatikában sem találunk választ arra, hogy miért metéltette körül Pál Timóteust, akit az Írás tanítványnak nevez, s akiről a lisztrai és derbéi atyafiak jó bizonyságot tettek. Timóteust bizonyára már azelőtt megkeresztelték, mielőtt Pál magával akarta vinni. Ha a keresztség a körülmetélés helyébe lépett (W. Heyns: Református dogmatika, 240. o. 1. 329. §.), miért kellett körülmetélni Timóteust, a keresztényt? Világos, hogy Pál a zsidókért metéltette körül Timóteust, s csak azért, mert nem látott semmi belső kapcsolatot a keresztség és a körülmetélés között.

A másik érv. Az Úr Jézus mondta Mk 10,14-ben: „Engedjétek hozzám jönni a gyermekeket, és ne tiltsátok el őket, mert ilyeneké az Istennek országa!” Sőt nemcsak az igére való hivatkozást látjuk, illetve halljuk, hanem a szemrehányást is, hogy mi, baptisták kegyetlenek vagyunk a gyermekekkel szemben, amikor nem kereszteljük meg őket, mert ezzel visszatartjuk őket az Úr Jézustól (Harmati 5. o. 1.). A szemrehányásra szeretettel azt válaszoljuk, hogy mi igenis visszük gyermekeinket az Úr Jézushoz. Vagy amikor a baptista hívő naponként imában hittel az Úr Jézus kezébe ajánlja megkereszteletlen gyermekeit, és naponta olvassa velük a szent igét, akkor kegyetlenebb ő, mint az, aki megkereszteli ugyan gyermekeit, de már eleve az egyház által bevezetett szokásból másra, a keresztszülőre bízza hitbeli gondozását. Ami – sajnos a tapasztalat mutatja – nem áll másból, mint legjobb esetben ajándékozásból, s évenként megismétlődő találkozások, enyhén mondva vacsorákból. S ő maga pedig káromolja az Istent sokszor keresztkomájával együtt, s gyermekeit élete rossz példájával a hitetlenségre neveli. Ezt a gyakorlat mutatja. S hála érte jó Atyánknak, megkeresztelés nélkül is ott vannak nagyobbrészt a baptista gyermekek, szüleikkel együtt, az ige mellett. S ha követik is szüleik példáját, nem azért teszik, mert rájuk erőszakoltak valamit, hanem mert meggyőződtek annak áldásos voltáról.

Legyen szabad még a következőket megkérdezni vádlóinktól: Keresztelésre vitték-e az anyák gyermekeiket Jézushoz? Tegyük fel, hogy ezek a zsidó anyák nem tudták, hogy meg is kell keresztelni: figyelmeztette-e őket Jézus a keresztség fontosságára, s intézkedett-é, hogy azonnal menjenek és kereszteltessék meg őket?

Ha keresztelésre kell gondolnunk, mikor arról van szó, hogy „engedjétek hozzám jönni a gyermekeket”, akkor az apostoloknak is tudniuk kellett ezt, s mégis miért akadályozzák meg az anyákat, hogy Jézushoz vigyék gyermekeiket? Nem voltak az apostolok még a baptistáknál is kegyetlenebbek?

Megkeresztelte-é vagy megkereszteltette-é őket az Úr Jézus a szóban forgó bibliai történet szerint? Vagy mondhatjuk-é azt, hogy azért nem keresztelte meg a kicsinyeket, mert azok még nem keresztény szülök gyermekei voltak, holott Jézus mondja: „ilyeneké az Istennek országa”?

Nem történt-e mulasztás az Úr Jézus vagy az apostolok részéről, hogy sem itt (pedig jó alkalom lett volna) sem másutt nem jelentették ki határozottan, hogy a gyermekeket meg kell keresztelni, mert ha kereszteletlenül halnak meg, elkárhoznak? Az üdvösség dolgában mi csak ilyeneket találunk a Szentírásban, például: „Higgy az Úr Jézusban, és üdvözülsz. Aki hiszen és megkeresztelkedik, idvezül, aki pedig nem hiszen, elkárhozik” - s nem a keresztelésen van a hangsúly, hanem a hiten, mert a keresztség, alámerítés nem üdvösség, hanem engedelmesség kérdése, ezt is világosan mutatja Mt 3,15: „Engedj...”

Van-e ebben a történetben csak burkoltan is szó a gyermekkeresztség szükségességéről?

A kisgyermekek megáldásának azt a kedves történetét úgy kell venni szó szerint, ahogy írva találjuk. Jézus ölébe vette a gyermekeket, és „kezét rájuk vetvén megáldá őket”. Így vesszük és így hisszük mi, baptisták. Ha Jézus megáldja gyermekeinket, mi ezt többre becsüljük, mintha egy – a Szentírásban meg nem található – szertartásnak vetjük őket alá. Krisztus áldása több mint a keresztség, de miért nem elégszenek meg a gyermekkeresztelők az áldással, és miért keresztelik meg a gyermekeiket? Vagy talán azt akarják elhitetni mindenáron, hogy csak a keresztségben engedhetjük Krisztushoz gyermekeinket?

Ezzel az okfejtéssel azt is lehetne mondani, hogy Krisztus példát adott a borivásra, mert Kánában borrá változtatta a vizet. Sőt tovább lehetne menni a gyermekkeresztelő logika útjain, s azt mondani, Jézus példája parancs, mert máskülönben nem teremtett volna csodálatos módon bort. Ez a logika nekünk nem kell.

Egy evangélikus hitoktató attól fél, hogy a gyermekkeresztség megszüntetése veszélyeztetné annak az egyháznak a folytonosságát (Paulik J. Az álpróféták [Budapest: 1899] 51. o. 1.) Ugyanaz az író, ugyanazon az oldalon nemcsak az egyházat, hanem a gyermekeket is félti, mert a baptisták álokoskodásukban őket a keresztségtől megfosztják. (Harmati B. így írja jegyzete 5. oldalán: „Micsoda szűkkeblűség a gyermekkeresztség ellenzői részéről, mikor a gyermekeket mint alkalmatlanokat ki akarják zárni a szövetségből. Paulik J. írja: elzárják a gyermekek útját a mennyeknek országától. Hozzáteszi még az író: Ó milyen számadásra fognak tehát ébredni azok, a betűrágó baptisták? Ezekről a kicsinyekről egy másik gyermekkeresztelő azt mondja, Jézus szerint a kicsinyek alkalmasabbak a mennyek országára, mint a felnőttek.” (Benkő, 25. o.) Az egyik gyermekkeresztelő teológus félti a kicsinyeket az elkárhozástól, ha kereszteletlenül halnak meg, a másik bizonyítja, hogy a kisgyermekek alkalmasabbak a mennyek országára kereszteletlenül is, mint a felnőttek, ezért megkeresztelhetők. A fentiek szerint a gyermekkeresztelők maguk sem tudják, hogy is bizonyítsanak, mert rájöttek, komoly igei alapjuk nincs, okoskodnak, s a sok okoskodásban szem elől tévesztik a lényeget. Mennyivel egyszerűbb lenne az ige idevonatkozó határozott kijelentéseit tudomásul venni. Hadd kérdezzük meg a fenti igazságkeresőket: Tényleg elkárhoznak-é azok a megkereszteletlen gyermekek, akikre az Úr azt mondja: „ilyeneké a mennyeknek országa”?

Láthatjuk tehát, hogy a gyermekkeresztelés hívei megkísérelnek minden érvet felkutatni, hogy igazolják azt, amiről a Bibliában nincsen szó, és amire nincsen parancs. De mivel legjobb védekezés a támadás, nem hagyják kihasználatlanul ez utóbbi lehetőséget sem. Támadásba mennek át, s kétségbe akarják vonni azt, amiről a Szentírás igenis határozottan és nyíltan beszél, azaz hogy az Újszövetség a megtérést az alámerítés feltételévé teszi. A megtéréssel egy fogalomnak vesszük az alámerítés szempontjából a Krisztusban való hitet, mert aki hisz, az megtér. A Szentírás így tanítja:

„Térjetek meg, és keresztelkedjetek meg mindnyájan a Jézus Krisztus nevében!” (ApCsel 2,38)

„Mikor pedig menének az úton, jutának egy vízhez; és mondá a komornyik: imhol a víz, mi gátol, hogy megkeresztelkedjem? Fülöp pedig monda: Ha teljes szívből hiszel, meglehet. Az pedig monda: Hiszem, hogy Jézus Krisztus az Isten Fia” (ApCsel 8,36–37).

„És megkeresztelkednek vala ő általa a Jordán vizében, vallást tévén az ö bűneikről. Mikor pedig látta, hogy a farizeusok közül sokan mennek ő hozzá, hogy megkeresztelkedjenek, mondá nékik: Mérges kígyóknak fajzatai! ... Teremjetek hát megtéréshez illő gyümölcsöket!” (Mt 3,6–8)

János tehát csak azokat keresztelte meg, akiknél a megtérés gyümölcse is látható volt. Ezeken a verseken mi nem óhajtunk változtatni, úgy vesszük őket, amint vannak, s mindenki láthatja, aki akarja, hogy a megtérésnek és alámerítésnek van köze egymáshoz, nyilvánvalóan olyképpen, hogy a megtérés megelőzi a keresztséget. Sietünk azonban megjegyezni minden ellenkező állítással szemben, hogy a baptisták nem tartják az alámerítést üdvözítő szertartásnak. Viszont aki fél, hogy a gyermek keresztség nélkül elkárhozik, úgyannyira, hogy szükség esetén a halálos beteg gyermeket „laikus nők, sőt kereszteletlenek” (Masznyik Endre: Evangélikus dogmatika [Pozsony: 1888] 204. o.) tehát hitetlenek, pogányok, zsidók által is megkeresztelhetőnek mondja, azt állítja ezzel, hogy a keresztelés üdvözítő szertartás. Visszatérve az említett támadásra, meg kell említenünk, hogy vannak gyermekkeresztelők, akik azt állítják, hogy a megtérés nem lehet alapja a keresztségnek, és ezzel az állításukkal akarják elfogadtatni azt, hogy a gyermekkeresztelés helyes. Mivel azt már bajos volna bizonyítani, hogy a kisgyermek megtérhet, inkább a megtérés szükségességét tagadják. És ezt mondják: „...a gordiusi csomót a gyermekkeresztség elvetésével sem oldották meg a baptisták, mert addig nem keresztelnek, míg nincs bizonyítékuk afelől, hogy újjászületett-é valaki. De épp oly kevésbé bizonyosodhatunk meg a felnőttek újjászületéséről, mint akár a gyermekéről. Senkit sem keresztelhet meg a baptista prédikátor, hogy újjászületett, mert csak arra támoszkodhat, hogy az illető újjászületettnek mondja magát. És hányan tévednek ebben? (Heyns, 254. o.) Ha nem látnánk nyomtatásban, el sem hinnénk, hogy ugyanaz a teológus, aki a fentiekben a hitvallás tételt értéktelennek minősíti, három lappal odább ezt írja: „A kereszteléshez nemcsak pénz kell, hanem valami más, valami nagyobb: hitvallástétel...” Hát mégis csak kell hitvallomás, de úgy látszik, hogy ez csak akkor jó, ha ezt nem a megkeresztelendő teszi magáról, hanem valaki más, nem is a szülő, hanem a keresztszülő. Az ilyen hitvallomás után történt keresztelésnek már van gyakorlati értéke?

Volt egy Fülöp nevű evangélista, aki az ApCsel 8 szerint megkeresztelt egy szerecsen főurat. Milyen alapon, mire keresztelte meg Fülöp ezt a főurat? Elégnek találta-e Fülöp azt, hogy a komornyik újjászületettnek mondta magát? Mire keresztelte meg Pál és Szilász a filippi börtönőrt? Még ha nem is egyezik nézetünk Heyns hittudós rendszerével, mi nem tehetünk mást, mint amit Keresztelő János, Pál, Szilász, Fülöp és Péter, valamint a többi apostol tett: elfogadjuk a hitvallomást. Ha hisz az illető, megtartatik, és a keresztség rajta Krisztus pecsétje, ha pedig nem hisz, a keresztség szertartása semmit sem ér azon.

Hajlandók a gyermekkeresztelő egyházak még arra is, hogy elfogadják, hogy a keresztségnek üdvös hatása van a lélekre, éspedig olyan, hogy elősegíti őket a hitben, a szent életben. Akik ezt elfogadják, azoknak természetesen el kell hinniük, hogy a keresztség mint „Isten munkája” a keresztelendő öntudatos, beleegyező részvétele nélkül is hatásos. Ezt kellett hinnie annak, aki ezt írta: „A keresztség az egész keresztény élet alapja, innét, hogy a megkeresztelt és a meg nem keresztelt emberek között óriási a különbség: amazok már győztek halálon, poklon, felöltözték a Krisztust, valóban újjászülettek, felruháztattak a Szentlélek minden ajándékával, emezek pedig a kárhozat tárgyai. Éppen ezért az egyház köteles minden gyermeket megkeresztelni.” (Masznyik, 191. o.) Aki pedig a fenti idézetet elfogulatlanul, világos fejjel olvassa, és nyitott szemmel jár, az nagyon jól tudja, hogy a keresztségnek nincs olyan hatása, mint ezt a szóban lévő mondat álltja. Nem fedi a valósagot az sem, hogy a megkeresztelt egyén csak azért, mert tudta nélkül keresztvíz alá tartották, jobb, szentebb, mint az, aki még ilyen értelemben pogány. Ha tényleg úgy volna, hogy minden megkeresztelt egyén, hit és megtérés nélkül is győzött halálon, poklon, és felöltötték Krisztust, akkor ma másként nézne ki a keresztény világ, vagy legalább a gyermekkeresztséget valló egyházak lelki élete. Hadd idézzünk még egy újabb meglepetést a fent említett könyv egyazon lapjáról: „De az emberre nézve a keresztség üdvösségévé mégiscsak az esetben válik, ha hittel fogadja...” Most már csak azt nem tudjuk, hogy a gyermeknél is megvan a hitnek egy bizonyos foka, és még bizonyítja is egy rosszul sikerült idézettel a Mt 18,6, mely szerint csecsemőknek tartja azokat a gyermekeket, akik közül valamelyik Jézus hívására odamegy, amikor Jézus szemléltető példát ad a gyermekies, de nem a csecsemő hitéről, hogy mégis van-e hite a csecsemőnek, ennek az eldöntését megint csak a gyermekkeresztelökre bízzuk, tudnillik ők maguk vitáznak e kérdés felett. A baptistáknak nem feltétlenül fontos, illetve szükséges a kérdés eldöntése, mert kisgyermekeket nem keresztelnek.

Eldöntötték az egyházak a kisgyermek hitének kérdését a keresztszülői intézmény meghonosításával. A keresztszülői intézményt a kálvinista teológia elvetendőnek tartja, mert nem talál rá alapot a Bibliában. Az egyház mégis jóváhagyta az alkalmazását; a római katolikus és a lutheránus egyház nem is keres bibliai alapot, hanem későbbi szokásokra hivatkozva tartja szükségesnek. A baptisták azt mondják mindezekre: a keresztszülői intézményt egy nem bibliai szertartás, a gyermekkeresztség hozta létre. Mivel mindkettő nélkülözi a bibliai alapot, így hát elvetjük.

Elvetendő azért is, mert még annak a célnak sem felel meg, amire létrehozták bibliai alap nélkül is. A keresztszülő ígéretet tesz, hogy a gyermeket istenfélelemre neveli. S mi történik a valóságban? Először is: a lelkészek sem törődnek vele általában, hogy a választott keresztszülő hitben jár-e, mert legtöbbször a rokonság, illetve ismeretkör adja a keresztszülőket. Köztudomású, hogy a keresztszülőség csak azzal a gyakorlati kötelezettséggel jár, hogy (egy meg nem írt törvény szerint) időközönként születésnapi ajándékkal, valamint a komaasszonyt, a komát keresztelő alkalmával csirkével lássa el.

Végül hadd illusztráljuk egy kis történettel, mennyire hiányos a gyermekkeresztelés bibliai alátámasztása. Yeter G. B. richmondi (Virginia) baptista lelkipásztor felesége presbiteriánus volt (kálvinista). Amikor kislányuk született, azt mondta férjének az ifjú anya: „Tudod, hogy én meggyőződé- ses presbiteriánus vagyok, és mint aki egyházamhoz hű akarok lenni, kérlek, engedd meg, hogy kislányunkat megkereszteltessem. A férj engedett felesége kívánságának azzal a feltétellel, hogy a keresztelésre ő maga viszi a gyermeket, aminek nagyon örült az ifjú anya is, mert erre éppen nem is számított. A népszerű baptista prédikátor bejelentette gyülekezetének is, hogy a jövő vasárnap pedig délelőtt nem szolgál, mert feleségével együtt a presbiteriánus templomban lesz. kislányának megkeresztelésén. A szóban lévő vasárnap tömve volt a templom. Az istentisztelet végén ott állt a baptista lelkész is kislányával a karján a keresztelendők sorában. Mielőtt megkezdődött a szertartás, a baptista lelkész így szólt a presbiteriánus lelkészhez: Kedves szolgatársam! Mi évek óta ismerjük egymást, és jó barátságban is vagyunk. Feleségem a te gyülekezetednek a tagja, és én erről őt soha nem akartam megvonni, aminek a jele a mai eset is. De én mint baptista lelkipásztor hozzászoktam, hogy a bibliai sákramentumok kiszolgáltatásakor hivatkozom a bibliai parancsra, hogy hallják a hívek: „így szól az Úr”. És most mielőtt meglocsolnád gyermekemet, olvasd fel, kérlek az Írásból azt az igét, amely azt mondja: kereszteljétek meg a kisgyermekeket is! Néhány másodpercnyi halálos csend után a presbiteriánus lelkész felemelte a kezét, elmondta az apostoli áldást, és elbocsátotta a gyülekezetet. Így hát nem lett gyermekkeresztelés. De lett nemsokára bibliai bemerítés a baptista templomban, ahol a kisgyermek édesanyját, a lelkipásztor feleségét merítették alá! Mert azt mondta az igazságot felismerő feleség: a presbiteriánus lelkész elismert tudós egyházi férfi, s ha ő nem talált igét a Szentírásban a gyermekkeresztelésre, akkor ez a szertartás nincs is benne a Bibliában.

A bibliai keresztség

A baptisták legjellegzetesebb elvüket a nevükben hordozzák. Nevüket nem maguk választották, hanem úgy kapták azoktól, akik a baptisták bemerítésével nem értettek egyet. Először anabaptistáknak, azaz újra- vagy ismétkeresztelőknek nevezték őket.

Az anabaptista elnevezés főleg azt a tényt hangsúlyozta, hogy azok, akiket ezzel a névvel illettek, nem tekintették a csecsemőkeresztelést bibliai parancsnak, következésképpen érvényesnek sem, s ezért később tagjaikon a Biblia szerinti helyes módon hajtották végre a szertartást.

A baptisták jellegzetessége, ami a keresztséget illeti, hogy a keresztelést az egész testnek a vízbe való mártásával, merítésével, és csak azokon végzik el, akik vallomásuk szerint megtértek, továbbá kijelentik, hogy hisznek az Úr Jézusban mint Üdvözítőben, végül önmaguk kérik, hogy az alámerítésben részesüljenek. A baptista tétel tehát úgy hangzik, hogy a bibliai keresztséget csak alámerítéssel, és csak felnőtt hívőkön szabad végrehajtani.

Mi a keresztség bibliai formája?

A görög Újszövetség a keresztelés megjelölésére minden esetben kivétel nélkül a baptidzó = bemerítek, bemártok szót használja. Ebből a szóból származnak a következő főnevek: baptiszmosz, baptiszma = bemerítés, bemártás, és a baptisztész = bemerítő. A szótárak mind azt mondják, hogy a baptidzó és a belőle képzett szavak elsősorban bemártást, merítést jelentenek. Másodsorban jelenti a szó a mosást és a tisztulást. Ha bemártom kezem a vízbe: megtisztul. Amikor az Újszövetségben keresztelésről van szó, akkor még véletlenül sem találunk más szót, mint a baptidzót vagy ennek származékait. Pedig a görög nyelv gazdag, és van a mosásra = niptó, lüó, hrantidzó, a kiöntésre = ekheó külön szava, de ezeket a szavakat egyszer sem használjuk a keresztelés szertartásának jelölésére.

Amikor az alámerítés újszövetségi gyakorlatát vizsgáljuk, akkor minden körülmény alátámasztja azt a tényt, hogy az apostolok bemerítéssel kereszteltek..Vegyünk szemügyre néhány bibliai példát!

1. 1. János vízben keresztelt, és nem vízzel. „És megkeresztelkedének vala ő általa a Jordán vizében.” (Mt 3,6)

„...és megkeresztelkedének mindnyájan ő általa a Jordán vizében.” (Mk 1,5)

2. 2. János sok vízben keresztelt, mert az alámerítéshez legalább annyi víz kellett, amennyibe egy felnőtt embert úgy bele lehet meríteni, hogy az egész testét elborítsa a víz. „János pedig szintén keresztel vala Énonban, Sálemhez közel, mert ott sok volt a víz.” (Jn 3,23)

3. 3. A keresztelendők lementek a vízbe, „...és leszállának mindketten a vízbe. Fülöp és a komornyik; és megkeresztelé őt.” (ApCsel 8,38) A római katolikus dogmatika elismeri, hogy kifejezetten megmentéssel történt a komornyik keresztelése... Így keresztelt János is a Jordánban, sok vízben Jézust is. (Schütz Antal: Dogmatika, [Budapest: SZIT, 1923] 409. o.)

Ha az újszövetségi keresztelési forma leöntés vagy meghintés lett volna, akkor a fenti példák szerint szükségtelen volt Jánosnak olyan helyre mennie, ahol sok a víz, hiszen a vízzel való meghintéshez a Jordán bármely részén találhatott volna elegendő vizet. De tudvalévő, hogy a Jordán nem mindenütt elég mély ahhoz, hogy felnőtt egyén könnyen alámeríthető legyen benne. Érthetetlen és hamis beállításúak azok a közkézen forgó képlenyomatok, amelyek az Úr Jézus megkeresztelését ábrázolják, Jézus azokon a képeken vízben áll, és János egy kehelyből, vagy tenyeréből önti a vizet az Úr fejére. Miért kellett volna ezért a műveletért a vízbe állni; ugyanez a kérdés merül fel a szerecsen komornyik esetében is. Miért kellett mindkettőnek, Fülöpnek és a komornyiknak is leszállnia a vízbe? Az olyan nagy útra indulónak, mint a komornyik, akinek több száz kilométert kellett kocsikáznia Jeruzsálemig oda és vissza, mégiscsak lehetett ivóvize is valamilyen víztartó edényben, pohara, amellyel és aminek tartalmából meg lehetett volna hinteni a komornyikot az út bármelyik szakaszán. De ez nem volt elég, mindkettő leszállt a vízbe. Miért? Miért nem szállította le a komornyik a kocsisát, hogy hozzon vizet, vagy miért nem szállt le Fülöp egyedül? Ezek a kérdések fel sem merülhetnek akkor, ha a baptidzó-t mindenki úgy értené, ahogy az apostolok értették. Le kellett szállnia mindkettőnek a vízbe, mert a komornyik megértette Fülöp igemagyarázatából, hogy be kell merítkeznie, ha az Úr Jézus parancsának eleget akar tenni; Fülöp pedig így meríthette alá a komornyikot, ha mindketten bementek a vízbe.

Még világosabban áll előttünk a baptidzó jelentősége akkor, ha megtudjuk, hogy az apostolok az alámerítésben milyen jelképet láttak. Olvassuk a következő igéket: „Eltemettettünk azért ő vele együtt a keresztség által a halálba, hogy miképpen feltámasztatott Krisztus a halálból az Atyának dicsősége által, azonképpen mi is új életben járjunk. Mert ha az ő halálának hasonlatossága szerint vele eggyé lettünk, bizonyára feltámadása szerint is azok leszünk.” (Róm 6,4–5) „Eltemettetvén ő vele együtt a keresztségben, akiben egyetemben fel is támasztattatok az Isten erejébe vetett hit által, aki feltámasztá őt a halálból.” (Kol 2,12)

A fenti bibliai helyeket vagy egyáltalán nem lehet magyarázni, vagy el kell fogadni, hogy az újszövetségi keresztelés a bemerítés volt, és egyszeriben érthető minden. Így tanítja a római katolikus egyház is: „A vízbe való megmentés és a belőle való kiemelkedés hatásosan jelképezi a léleknek Krisztusban való halálát és feltámadását, illetve a régi embernek a levetését, és az újnak a felöltését.” (Schütz, 409. o.). Nyilvánvaló, hogy a léleknek ezt a változását nem a víz, sem a szertartás, hanem Krisztus hozza létre - az alámerítéstől függetlenül. Az alámerítéssel a hívő mintegy illusztrálja, hogy mit tett vele és érte Krisztus.

Válaszolunk néhány alámerítés ellen felhozott érvre is. Azt mondják, hogy pünkösd alkalmával nem lehetett egyszerre 3000 embert alámeríteni, mert nem volt elég víz és idő. Gyenge érv, mert egy olyan tó, mint a Bethesda vagy a Siloám tava ezt elbírta. Ami az időt illeti, csak a tizenegy tanítvány is meggyőzte, de feltehetjük, hogy Krisztus többi tanítványa is segíthetett, s teljesen fölöslegessé válik az aggodalom (Harmati, 23. o.).

Halljuk azt a megjegyzést is, hogy a fílippi börtönőr keresztelése sem bemerítéssel történt, mivel a börtönben nem volt ilyen medence. Ki állítja, hogy az alámerítés a börtönben történt? De mert a baptidzó mindig bemerítést jelent, amikor az Úr Jézus keresztelési parancsának teljesítéséről van szó, nincs kétség afelől, hogy Pál és Silás megtalálták azt a helyet, ahol az alámerítést elvégezhették.

Egy másik okoskodás lehetetlennek tartja, hogy a Mk 16,15 bemerítési formában is megoldható lenne széles e világon, különösen Grönland szigetén és Lappföldön. (Harmati, 21. o.) Ajánljuk a kételkedőknek, érdeklődjenek a svéd, norvég, szibériai és az észak-kanadai baptista misszió iránt, s eloszlanak a kételyeik. Ez az érvelés közben elfelejti azt is, hogy az eredeti bibliai alámerítő szertartástól nem is az északi országokban, hanem Palesztinában és Kis-Ázsiában tértek el először, akiknek egészen más okuk volt arra a cselekedetre.

Az is vád ellenünk, hogy mi megdönthetetlen ténynek vesszük azt, hogy az Úr Jézus idejében Keresztelő János és később az apostolok is alámerítéssel keresztelnek. De mellettünk szól az a tény is, hogy a baptista felfogást vallják a keresztelésben a görög-keleti egyházhoz tartozók is. Ők is bemerítenek. Ugyanakkor nem baptista hittudósok elismerik, hogy ebben a kérdésben nekünk van igazunk. A római katolikus egyház nyíltan tanítja, hogy az apostoli időkben alámerítéssel végezték a keresztelést. A katolikus Újszövetség magyar fordítása (1955, Róma) Mt 3,6-hoz külön megjegyzi: „János keresztsége lelki tisztulást jelképező vízbe merítés volt.” A katolikus pap ma is ezt mondja a keresztelésnél latinul: „Baptidzó te in nomine patris et Filii et Spiritu sancti.” (Ami ezt jelenti: Én bemerítlek téged az Atyának, Fiúnak és Szentléleknek nevében.) A bemerítésről tanúskodnak a katakombák, az ősrégi katolikus templomokban ma is meglévő baptisztériumok. Nyíri Zoltán katolikus író és apologéta Baptisták című füzetében a 30. oldalon azt írja: „Milánóban még ma is alámerítéssel keresztelnek a katolikusok.” Elismeri, hogy a bemerítés a bibliai, a leöntést a hagyományokból vették, ami az ő részükre egyenlő a Bibliával. Az ő eljárásuk nem bibliai ugyan, de logikus.

Nem értjük azonban a protestánsokat, akik elvetik a hagyományokat, és mégis a hagyományokból származó mód szerint keresztelnek. Úgy érezzük, hogy a baptista álláspont tiszta és biblikus, a bibliai keresztelési forma az alámerítés.

Mi nem vagyunk újítók, hanem igyekszünk ebben is Urunk parancsának engedni.

Dr. Udvarnoki Béla „Kik a baptisták?” című műve

nyomán tájékoztatóként készült összeállítás

A SZOLGÁLAT ÚTJÁN 2006/3 39–40. o.

Lukács Tamás

Az önismeret

A keresztény igehirdetésnél és minden egyéb missziói szolgálatban alapvetően fontos az emberismeret, de ugyancsak nélkülözhetetlen az alapos, megbízható önismeret is.

Valójában ki áll a szószéken, katedrán vagy csak egyszerűen az imaház zsibongójában az emberek előtt? És ki az az ember, aki hallgatja a szót, a hirdetett igét vagy a szabad, kötetlen formában elmonott szavakat? A szolgálatunkkal együtt járó sztereotípiák és általánosságban mutatkozó felületességünk miatt ez gyakran homályban marad, jóllehet mind az igehirdetésnek, mind az igehallgatásnak köze van ahhoz, hogy kik vagyunk. Ahogy az igehirdetőben „benne van az ige”, ugyanúgy az igehirdető is „benne van az igehirdetésében”. Ahogy felkészült, elfogadta és feldolgozta az üzenetet, és amint aktualizálja, különféle beszédtechnikai eszközöket választ és használ annak kifejtéséhez – mind-mind hordozzák személyisége jegyeit. De ugyanígy történik a hallgatóval is. Látszólag passzív a hallgatóság, de valójában a némasága mögött ezerféle aktivitás történik. Hallja a szót, értelmezi, és közben vérmérséklete, neveltetése, asszociációs készsége, pillanatnyi hangulata, emberi kapcsolatai, egyéni és közösségi életének rejtelmei aktivitásban tartják, sokféle szállal „mozgatják” a hallgatót, mint valami marionettfigurát.

Ismerjük meg önmagunkat, hogy jobban megismerhessük hallgatóinkat!

Korunk slágertémája az önismeret. Ez egyrészt jó, hisz segítséget jelent a pillanatnyi hatások között születő önértékelésünk és a másoktól ránk vetülő értékelésekből felfogottak zavarosában eligazodni. Ugyanakkor ez veszélyes is lehet, ha átgondolatlan, felszínes válaszokat kreálunk, melyek tévútra vezetnek döntéseinkben. Tanulmányunkban alkalmazzunk egy szokatlan módszert! Végezzünk el egy játékos feladatot!

„Ki vagyok én?” – A feladat ebben a játékos gyakorlatban megtévesztően egyszerű. Vegyél egy üres papírlapot, és írj rá 20 olyan állítást, melyek arra a kérdésre felelnek, hogy „Ki vagyok én?”! Ez az úgynevezett „20 állítás” teszt.

Kísérletképpen végezzük el most ezt a feladatot, majd olvassuk tovább a tanulmányt!

A legtöbb ember, amikor identitásukról kérdezik, mint ezt a „20 állítás” teszt is teszi, meglepően gyakran hivatkozik különféle csoportokhoz fűződő kapcsolataira. Úgy tűnik, hogy önmagunkat nagymértékben azon csoportok segítségével határozzuk meg, amelyeknek tagjai vagyunk. Amikor így jellemezzük magunkat: baptista hívő vagyok, újjászületett ember, lelkipásztor, valamelyik gyülekezet pásztora, európai, magyar, fehér, férfi, nő, egyetemet, teológiai akadémiát, főiskolát, szakiskolát végzett, budapesti vagy vidéki lakos stb., lényegében csoportmeghatározást végzünk. Ezek a kategóriák határozzák meg az identitásunkat, amelyek mentén különbözünk azoktól, akik köre nem ugyanaz, mint a mienk: nem baptista, nem született újjá, nem lelkipásztor, nem teológiai akadémiát, hanem csak misszióiskolát végeztek, nemük ellenkező, mint a mienk, egyetemet, főiskolát stb. nem végeztek, vidékiek vagy éppen fővárosiak. Ezerfajta más lehetőség közül miért választunk éppen ilyen kategóriákat? Az önmeghatározások többé-kevésbé azokat a csoporttagságokat tükrözik, amelyeket pozitívnak és értékesnek észlelünk, és amelyek megkülönböztetnek más csoportoktól.

Az önértékelés mozgatórugói

El tudjuk határolni magunkat egy másik csoporttól, felekezettől, annak hitbeli és szellemi szintjétől, esetleg egy adott gyülekezeti, egyházi magatartástól, vagy egy konkrét személy vallási vagy egyéb nevezetes dolgaitól.

A mi felekezetünket, gyülekezetünket jobbnak látjuk, hittételeinket, keresztény életvitelünket biblikusabbnak véljük, ebből eredően mi magunk is többnek érezhetjük magunkat.

Önmagunk, hitbeli, vallási értékeink védelmét reméljük a hovatartozás nyílt vállalásától, esetleg eltagadásától.

A megnevezett csoporthoz tartozással, a tagsággal együtt járó esetleges hiányosság, sekélyesség, tévedés – illetve a közös tulajdonság kiemelése – módot ad az egyéni eltérések megnyugtató elfedésére, bújtatására. Az általunk megnevezett csoport mögé bújva keressük önmagunk védelmét.

Nemritkán a csoport vagy közösség egy-egy kiemelkedő alakját felemlegetve, esetleg rá hivatkozva kívánjuk jelentőségünket növelni, egy elfogadott személy által munkáljuk saját elfogadtatásunkat. Ennek bibliai megfelelőjét találjuk az 1Kor 1,12b-ben: „Én Pálé vagyok, én Apollósé, én Kéfásé, én pedig a Krisztusé.” A korinthusi testvérek a nevezett személyek mögé bújtak, hogy azok hírnevén felkapaszkodva jelentőségteljesebb keresztényeknek látszódjanak. Érdemes odafigyelni e dologban is Pál kritikai megjegyzésére: „testiek, kiskorúak vagytok” (1Kor 3,1).

A közösségi élet kiteljesítő ereje

Magányosan vagy közösségi emberként, esetleg a közösségben is magányosan élünk?

Ugorjunk vissza az időben! A görög ‘idióta’ szó (ἰδιὡτης) eredetileg magánembert, a köznép tagját, a közösségben, gyülekezetben nem otthonos, magányosan élő embert jelentett, és azt sugallta, hogy a társas kapcsolataitól megfosztott ember szellemileg csakis inkompetens lehet. Olyan ember, aki meg van fosztva a közösségi kapcsolatoktól, nem élhet teljes értékű életet. Bármivel is igyekszik pótolni a hiányát, nem élhet emésztő hiányérzetek nélkül.

A mai, írásbeliséget nem ismerő társadalmakban is oly erősen él az a gyakorlat, hogy a magányosságot kedvelő embert leminősítik, abnormálisnak tekintik, mondván, hogy „a normális ember nem mellőzi az embertársi kapcsolatokat, a közösséget – hacsak nincs valamilyen súlyos oka rá. (Csíkszentmihályi Mihály: És addig éltek, amíg meg nem haltak [Budapest: Kulturtrade cop. 1998] nyomán.)

A közösséghez, csoporthoz tartozás menedék és menekülési lehetőség is! Védelem, de a mások mögé bújás helye is.

Az önismeret próbatétele

„Hallgattassátok el a hírnököt!” - kiáltják. Olyan jelenségekhez jutunk itt, melyekről beszélnünk kell! A kognitív disszonanciának nevezett, elrettentően hangzó, de mindannyiunk által ismert jelenségre utalok. Egyszerűen arról van szó, hogy »az emberek nem szeretnek olyasmit látni vagy hallani, ami ellentétben van mélyen gyökerező meggyőződésükkel vagy kívánságaikkal. A régi időkben egyszerűen megölték a hírnököt, ha rossz hírt hozott. A »hírnök megölésének« korszerű, szimbolikus formája az, amikor a disszonancia gyötrelmét okozó hír közléséért magát a kommunikáció eszközét teszik felelőssé. A disszonanciacsökkentő viselkedés egyrészt a rossz alkalmazkodás jele lehet, másrészt az ego (én) védelmét szolgálja: általa továbbra is fenn tudjuk tartani önmagunk pozitív képét - egy olyan képet, amely szerint jók, okosak, értékesek vagyunk.” (Elliot Aronson: A társas lény [Budapest: KJK-Kerszöv, 2004])

Gondolhatunk erre akkor is, amikor szolgálatunk nyomán felismerjük az ellenérzést, az igehirdetőnek vagy egy-egy szolgálatának elutasítását tapasztaljuk, esetleg még ennél is súlyosabb jeleket észlelünk hallgatóinkon: el akarják hallgattatni a hírnököt, felkérik, hogy máskor ilyenről ne beszéljen, sőt, néha még az igehirdetőt is menesztik.

Utalok itt egy nyugat-európai szolgatársunkra, aki bibliaköri gyermekek között végzett szolgálatot az egyik berlini gyülekezetben, de menesztették a szolgálatából, mert a gyermekeknek – egyébként helyesen – a bűnről, a bűn mibenlétéről is beszélt. Ez leleplező erővel hatott, mivel szembenézést, a valóság meglátását követelte – elsőként is a szülőktől. Kényelmetlenné vált a tanító. Könnyebb volt a bibliai üzenet kommunikációs eszközét elhallgattatni, mint vállalni a tényekkel történő szembesülést.

Ilyenkor történik, hogy az önigazoláshoz folyamodnak a lényük sötét részével szembesülő emberek. Meg-, illetve kimagyarázzák döntéseiket. A helytelen döntéseket követő önigazolásokkal, magyarázkodásokkal akarják új fénybe állítani magukat, helyzetüket. És hogyan reagálnak a lelepleződésre? Szinte mindig indulatosan, sértetten, meg nem értetten, áldozatnak tartva magukat, sőt az esetek nem kis részében jó adag agresszivitás is keveredik ezekbe a dolgokba. Az önigazolástól már csak egy lépés választ el az önbeteljesítő jóslatokig: „Ha ez így megy tovább, tönkremegy a közösség, szétzilálódik a gyülekezet!”, vagy „Nem lehet megbízni senkiben!” stb.

A „testies és kiskorú” keresztényi magatartás felismerése, őszinte bevallása helyett kegyes álarcba bújás, sokszor éppen „a közösség védelmezője” tábla saját nyakba akasztásával fedik el valódi kilétüket. Így, ilyen módszerekkel építgetve egyéni és csoportpozíciókat.

Mi a teendő?

Ismerd meg önmagadat! Nézz álarcaid mögé! Ismerd fel, mennyire hajlasz mások negatívumainak meglátására, jóllehet a jó dolgokat még akkor sem veszed észre, ha azok az orrod előtt vannak! Ágoston szavaival megfogalmazva: „Hogy mit látunk-hallunk, az jóformán attól függ, hol állunk, illetve hogy kik vagyunk.”

A szolgáló ember krisztusi személyiségének formálódása, nemesedése az igazság vállalásával kezdődik.

És végül még egy idézet, ismeretlen szerzőtől:

Az emberek utaznak,

hogy csodálkozzanak

a hegyek magasságán,

a tenger óriási hullámain,

a folyók hosszú kanyarulatain,

az óceán mérhetetlen kiterjedésén,

a csillagok mozgásán az égen,

és csodálkozás nélkül mennek el önmaguk mellett.

A SZOLGÁLAT ÚTJÁN 2006/3 39–40. o.

Table of Contents

Lukács Tamás

Huszonöt éve jelent meg a Szolgatárs

Sinka Csaba

Kincsek a felszín alatt

Ármay Szabó Ádám

Az Ég Királynője a Szentírás fényében

Filemon Zsolt

„A szőnyeg sarkára állítottam őket”

Nehémiás, a vezető (Neh 13,1–14)

Kotán Béla

Ellentmondások és személyválogatás

Jakab 2,1–13

E. S. Atwood

A megtérők képzése

Steiner József

A keresztények és a kultúra

Missziói lehetőség a 21. században

Győri Máté

Barnabás

A vezetési stílus, amit ránk hagyott

Szirtes András

A dicsőítés fogalma és gyakorlata a Bibliában

Dr. Almási Tibor

A társadalmi igazságosság kérdése az Újszövetségben

Id. Kovács Géza

Az eredményes igehirdetés titka

Háló Gyula

A lelkipásztor lelkisége és lelki élete, mint a közösség kovásza

Avagy miért nem kel az egyház tésztája?

Hetényi Attila

Jósiás reformációjának mai tanulságai

Egy elvetélt reformkísérlet anatómiája1

Dr. Mészáros Kálmán

Baptista álláspont a keresztség, illetve bemerítés tekintetében

Lukács Tamás

Az önismeret